Author: Corneliu Pivariu

Nr. 276, SEPTEMBRIE - OCTOMBRIE 2019

00000000000000000000000000000000000000000

Motto:”Opiniile sunt libere, dar nu şi obligatorii“ I.L.Caragiale

CUPRINS Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

3 Europa, încotro
- Constantin IACOBIȚĂ
4 Legătura transatlantică – relevanță actuală și de perspectivă. Contribuție la asigurarea securității europene
- Gheorghe SAVU
9 Să nu neglijăm ideea europeană
- Dumitru CHICAN
12 Brexit, fenomen ideologic sau fenomen geopolitic. Euroscepticismul britanic în perspectiva reconfigurării ideologice a Uniunii Europene
- Alexis CHAPELAN
22 Demersurile UE privind combaterea terorismului și radicalizării în penitenciar. Provocări conceptuale și structurale
- Vladimir-Adrian COSTEA
30 Uniunea Europeană şi fenomenul migraţiei. Perspective şi provocări
- Dinu COSTESCU
32 (Re)definirea și delimitarea frontierelor interne și externe ale UE
- Vladimir-Adrian COSTEA
41 Dimensiunea de securitate a relațiilor dintre Uniunea Europeană și Turcia
- Dr.Uğur Güngör
45 Turcia, spre „Izvorul păcii” sau spre reconfigurarea hărţii politico-militare a Siriei?
- Dumitru CHICAN
54 Sens şi contrasens. „Afacerea secolului”, încotro? - Munir SALAMEH
57 Doi ani fără califat. Mai există „Daesh”?
- Dumitru CHICAN
60 Memento 1980: Irak, între Saddam Hussein şi Khomeini 2019: Irak, între Donald Trump şi Khamenei?
- Reza SHAHRESTANI
63 Federaţia Rusă: patru ani de război sirian
- Dumitru CHICAN
66 Ormuz: de la „ochi pentru ochi şi dinte pentru dinte”
la „petrol pentru petrol și securitate pentru securitate”
- Dinu COSTEA
71 Siria, de la „Izvorul păcii” la Soci, via Adana
- Dumitru CHICAN

I. EDITORIAL

IV. ORIENTUL MIJLOCIU

II. SECURITATEA EURO-ATLANTICĂ

III. UNIUNEA EUROPEANĂ

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

Motto: “Opiniile sunt libere, dar nu şi obligatorii”—I.L.Caragiale

EUROPA, ÎNCOTRO
Constantin IACOBIȚĂ
Europa traversează o perioadă de confuzie și instabilitate politică, sub presiunea unui complex de factori externi și interni (din perspectivă comunitară, dar și națională) cu potențial negativ semnificativ și cu evoluții marcate de incertitudine.
Alegerile recente pentru Parlamentul European și dificultatea constituirii și operaționalizării noii Comisii Europene, la fel ca și alegerile dintr-un număr de state membre UE reflectă, în bună parte, această stare.
Ieșirea Marii Britanii din Uniune continuă să consume energii și timp pe ambele maluri ale Canalului Mânecii. Pentru a complica și mai mult situația, Regatul la rândul său se confruntă cu perspectiva unei posibile separări a Scoției, în urma unui referendum promovat insistent de către naționaliștii scoțieni. Cu istorie mai veche decât a Brexitului, însă în legătură cu acesta, separatismul cunoaște o reactivare și în sudul continentului.
Relațiile UE cu Rusia rămân complicate și expuse la două seturi de condiționări puternice și în contrapondere - o soluție pentru conflictul ruso-ucrainean, pe de o parte și dependența energetică față de Rusia a unui număr de state membre ale Uniunii, pe de altă parte.
La provocări interne precum „Europa cu mai multe viteze”, naționalismul, Brexit etc. sau externe precum migrația, terorismul și relația tensionată cu Rusia se adaugă o provocare puțin luată în calcul înainte de câștigarea alegerilor prezidențiale din SUA de către Donald Trump și în mare măsură nenecesară - aceea la adresa relației transatlantice. Această relație este supusă la tensiuni derivând din ceea ce amenință să devină un război comercial SUA-UE după modelul celui SUA-China, din abordările și poziționările diferite privind Iranul sau, mai recent, Siria etc.
Iar principalul beneficiar al evoluțiilor prezentate mai sus - doar parțial și succint - este Rusia. Aceasta își extinde și consolidează infrastructura de alimentare cu energie a Europei, iar în Orientul Mijlociu se afirmă ca un actor cu apetit pentru a lua locul SUA. Exemplul cel mai recent și elocvent îl constituie Siria, unde ofensiva turcă împotriva kurzilor sirieni de la granița siriano-turcă, pe fondul retragerii forțelor americane, a fost oprită de o prezență militară rusă mai degrabă simbolică. Nu întâmplător, intervenția militară rusă a fost însoțită de reinstalarea forțelor regimului de la Damasc în zona kurdă din nordul Siriei protejată până în prezent de SUA. Rusia se reafirmă, astfel, ca artizan al viitorului Siriei, precum și ca „arbitru” regional.
Ieșirea Marii Britanii din UE (fie la 31 ianuarie 2020, fie mai devreme) și apropiatul summit NATO de la Londra (3-4 decembrie 2019) readuc în prim plan două teme mari, ținând de viitorul UE și al relației transatlantice.
Separarea Marii Britanii este de așteptat să aibă, printre efectele semnificative, o slăbire a poziției UE pe o scenă internațională dominată de competiția între un grup de mari puteri, la care se va adăuga acum și Regatul Unit.
În ce privește summitul NATO, agenda va include, cel mai probabil, temele recurente și deloc ușor de soluționat ale nivelului cheltuielilor pentru apărare (2% din PIB) și contribuțiilor naționale la Alianță, unității și solidarității (Aliate).
Tema-test o va constitui, însă, relația NATO-UE, în condițiile în care la nivelul Aliaților membri ai UE crește „apetitul” pentru autonomie strategică, iar Marea Britanie nu va mai fi, curând după summit, membru UE.
Cele de mai sus reevidențiază dimensiunea și complexitatea provocărilor cu care se confrunta aliații la nivelul UE, NATO, precum și în relația transatlantică.

EDITORIAL

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Conf. univ. dr. ing. Gheorghe SAVU2
Relevanța legăturii transatlantice în arhitectura securității europene a fost, de-a lungul anilor, un subiect de dezbatere atât la nivelul statelor membre, cât, mai ales, în cadrul Consiliului Uniunii Europene și Parlamentului European. Ca în toate cazurile în care la nivelul Uniunii Europene se dezbat aspecte importante ale securității și apărării Europei, părerile diferă – de la sprijinul total al legăturii transatlantice, până la asigurarea securității spațiului Uniunii Europene doar de către statele membre, sub umbrela Politicii Europene de Securitate și Apărare. Dezbaterile sunt cu atât mai relevante în această perioadă, când, mai mult decât oricând în evoluția sa, Uniunea Europeană este hotărâtă să își construiască un profil de securitate și apărare care să reprezinte un garant al securității Europei.
În ciuda numeroaselor luări de poziții ale unor lideri din statele membre UE privind necesitatea dezvoltării capacităților europene în folosul asigurării securității europene prin forțe proprii, realitatea este cu totul alta, așa cum o demonstrează însăși Strategia Globală pentru Politică Externă și Securitate a Uniunii Europene3: ,,UE își va aprofunda cooperarea cu Alianța Nord-Atlantică în complementaritate, sinergie și cu respectarea deplină a cadrului instituțional, a caracterului reprezentativ și a autonomiei decizionale ale celor două părți. În acest context, UE trebuie să fie consolidată ca o comunitate de securitate: securitatea și eforturile europene în materie de apărare ar trebui să permită UE să acționeze în mod autonom, contribuind totodată la acțiuni în cooperare cu NATO și desfășurând astfel de acțiuni. O apărare europeană mai credibilă este esențială și pentru un parteneriat transatlantic solid cu Statele Unite ... În ceea ce privește agenda mai largă în domeniul securității, SUA va continua să fie principalul nostru partener. UE își va aprofunda cooperarea cu SUA și cu Canada în domeniul gestionării crizelor și al acțiunilor vizând combaterea terorismului, siguranța cibernetică, migrația, energia și combaterea schimbărilor climatice.’’
Astfel, cel mai important document adoptat în ultimii ani la nivelul Uniunii Europene în domeniul securității și apărării menționează fără echivoc relevanța actuală și de perspectivă a legăturii transatlantice, nu numai în apărarea Europei, dar și în asigurarea securității acesteia. Așa cum este menționat în Strategia Globală, deși domeniile principale de cooperare sunt gestionarea crizelor, combaterea terorismului și apărarea cibernetică, celelate aspecte ale securității nu sunt excluse. Pornind de la aceste prevederi fără echivoc ale Strategiei Globale, este evident că Bruxelles-ul conștientizează faptul că nu numai apărarea, dar și securitatea Europei sunt dependente, într-o mare măsură, de colaborarea UE-NATO, deci de legătura transatlantică.
Subiectul cooperării transatlantice (relațiile UE-NATO și UE-America de Nord) din perspectiva apărării europene a fost pe larg dezbătut în primele două articole publicate de autor. În acest articol este analizată relevanța legăturii transatlantice din perspectiva securității europene, în contextul dinamicii și complexității mediului internațional de securitate și al evoluțiilor înregistrate în cadrul Uniunii Europene, din perspectiva securității și apărării europene (Figura nr.1).
Uniunea Europeană conștientizează faptul că securitatea sa internă nu poate fi asigurată fără contribuția capacităților de apărare ale NATO, iar potențialul militar al NATO depinde de SUA și Canada. Prin urmare, este greu de imaginat la Bruxelles dezvoltarea de capacități militare și de securitate care să ducă la o independență totală a UE față de NATO și, implicit, față de SUA. Acest lucru nu ar fi nici realist, nici acceptabil pentru cele 22 state membre ale NATO și UE, care ar fi puse în situația riscului dublării capacităților necesare îndeplinirii repsonsabilităților ce le revin din calitatea de state membre NATO și UE. Tocmai de aceea, atât în Strategia Globală din 2016, cât și în documentele adoptate ulterior la nivelul Consiliului Uniunii Europene și Consiliului European se menționează imperativul cooperării cu NATO și cu SUA în apărarea și securitatea Europei, în complementaritate și cu respectarea autonomiei decizionale a părților.
Practic, printr-o abordare cuprinzătoare și incluzivă, Uniunea Europeană reușește să satisfacă într-o manieră acceptabilă interesele tuturor statelor membre, fie ele state mari sau mici. Statele UE mari (Franța, Germania, Spania, Olanda etc.) și statele nemembre NATO au satisfacția autonomiei decizionale a UE în domeniul securității și apărării. Celelalte state, care sunt membre ale ambelor organizații au satisfacția evitării duplicării capacităților de apărare și a păstrării autonomiei decizionale în probleme de apărare și securitate de interes pentru Uniune dar ,în care NATO nu dorește să se implice. Aceste state militează permanent pentru cooperarea UE-NATO în domeniul planificării apărării și dezvoltării de capacități militare.
Tocmai din nevoia păstrării autonomiei decizionale și a promovării intereselor sale de securitate și apărare în zone geografice și domenii în care Alianța Nord-Atlantică nu este interesată, UE a declanșat - prin planurile de implementare ale Strategiei Globale - un amplu proces de construire de capacități militare complementare cu cele aliate. Analizând modul în care sunt cheltuite fondurile destinate apărării și securității la nivel european în comparație cu SUA, Uniunea Europeană estimează că, în funcție de profunzimea cooperării europene, se pot face economii de 25-100 miliarde euro prin eliminarea fragmentării și ineficienței (Figura nr.2).
Adoptarea Strategiei Globale a generat un amplu proces de analiză la nivelul UE și al statelor membre, în urma căruia mecanismele prevăzute în Tratatul de la Lisabona au fost întărite și au fost create altele noi, prin Concluzii ale Consiliului. Astfel, Uniunea Europeană s-a înscris pe un drum care să ducă la o mai bună coordonare a planificării dezvoltării de capacități militare destinate apărării și securității Europei. Dintre acestea, cele mai importante sunt:
- Cooperarea Permanentă Structurată (Permanent Structured Cooperation-PESCO), care, deși era prevăzută în Tratatul de la Lisabona, este prima dată când se aplică. Aceasta asigură celor 25 state membre participante cadrul necesar cooperării în 34 de proiecte concrete în domenii precum exerciții și instruire militară, comandament medical militar comun, capabilități întrunite, securitate cibernetică, amenințări hibride etc.;
- Analiza Anuală Coordonată a Apărării (Coordonated Annual Review on Defence-CARD), care permite statelor membre să se informeze reciproc într-un cadru oficial asupra planurilor naționale privind cheltuielile de apărare, să identifice domeniile neacoperite și suprapunerile, precum și economiile care ar putea fi realizate prin cooperare. Mai mult decât atât, cercetarea și dezvoltarea militară comună va fi finanțată de Uniunea Europeană din Fondul European pentru Apărare (European Defence Fund-EDF), care se va cifra la 13 miliarde euro în cadrul financiar multianual 2021-2027.
Recentele evoluții la nivelul Uniunii Europene în ceea ce privește industria de apărare sunt considerate o provocare serioasă la adresa legăturii transatlantice, europenii urmând să își asume o responsabilitate tot mai mare în ceea ce privește apărarea și securitatea proprie. Dacă astfel de inițiative au mai existat la nivelul UE fără să se materializeze însă în programe reale de cooperare, de această dată situația este diferită. Începând cu anul 2014, situația de securitate de la granițele UE și chiar din interiorul acesteia s-a schimbat dramatic. Normele de drept internațional au fost grav încălcate de Federația Rusă prin anexarea Crimeii. Acțiunile ruse din Ucraina au dus la creșterea instabilității la granița de est a Uniunii, iar multe state UE din estul Europei văd în F. Rusă un factor destabilizator și de amenințare la adresa suveranității lor. Unitatea NATO și UE este supusă încercărilor de subminare din partea Moscovei, care recurge la tehnicile și procedeele specifice războiului hibrid. Ca și terorismul, războiul cibernetic constituie o amenințare tot mai puternică, atât din partea unor state, cât și din partea unor entități non-statale. În consecință, Europa simte nevoia acută să-și dezvolte capacități militare pentru a-și apăra interesele în situația în care SUA, iar prin urmare nici NATO, nu doresc să se implice.
Trebuie avut în vedere și faptul că la Bruxelles au loc schimbări radicale privind modul în care instituțiile europene se implică în probleme de securitate și apărare. Dacă în mod tradițional aceste domenii erau considerate strict atributul Consiliului European și Consiliului Uniunii Europene, începând din 2017 Comisia Europeană este implicată prin alocarea de fonduri pentru cercetare și tehnologie militară. Având în vedere faptul că aceasta dispune de o mare autoritate în ceea ce privește alocarea și cheltuirea bugetului UE, este de așteptat ca EDF să fie implementat conform deciziilor statelor membre.
Mai mult decât atât, europenii au devenit relativ sceptici în ceea ce privește implicarea SUA în apărarea și securitatea Europei și ca urmare a declarațiilor președintelui Donald Trump privind angajarea transatlantică a Washingtonului, lucru care a fost evidențiat de acesta cu ocazia Summit-ului NATO din 2018. Sigur, de ambele părți ale Oceanului Atlantic există îngrijorări de natură comercială, mai ales din partea SUA, Marii Britanii, precum și a statelor UE cu industrii de apărare mici, care se tem că statele mari europene își vor consolida și mai mult industriile lor de apărare, ceea ce va afecta competiția liberă și corectă.
Considerațiile economice constituie elemente de luat în calcul, fără îndoială. Însă, în opinia autorului, este evident faptul că europenii trebuie să-și mărească investițiile în apărare, așa cum SUA au solicitat de multe ori, începând chiar cu Summit-ul NATO din 2014. Practic, acesta este și rolul EDF gestionat de Comisie.
Prin investiții în cercetare-dezvoltare militară, statele membre UE vor dezvolta capacități militare moderne la costuri mai mici decât în cazul dezvoltării individuale, la nivel național. Va fi redusă dependența unor state de armamentul rusesc și va crește interoperabilitatea la nivel european.
S-ar putea crede că interesele americane sunt grav afectate de noile inițiative ale UE în ceea ce privește cercetarea, dezvoltarea și achiziția de capacități militare europene. În opinia autorului, acest lucru se va manifesta doar pe termen scurt. Pentru Washington mai important ar trebui să fie atingerea obiectivelor sale strategice pe termen lung în ceea ce privește contribuția europeană la securitatea și apărarea Europei. Având în vedere că în prezent exporturile americane militare către statele UE se cifrează la aproximativ 11% din total, dintre care cele către Marea Britanie reprezintă aproximativ o treime, impactul asupra industriei americane militare nu este atât de mare cât s-ar fi putut crede. Acest impact poate fi minimizat prin stabilirea condițiilor în care filialele firmelor americane din spațiul UE pot participa la proiecte finanțate prin EDF, firmele europene urmând să aibă acces la tehnologia militară americană (Figura nr.3).
Pentru toate părțile implicate este de dorit intensificarea cooperării NATO-UE în domeniul dezvoltării de capacități militare complementare și interoperabile. În acest scop, atât statele membre UE, cât și SUA trebuie să coopereze în dezvoltarea de capacități militare. Majoritatea statelor europene membre NATO și UE sunt interesate ca dezvoltarea de capacități militare în contextul UE să contribuie la nevoile de capacități ale Alianței și invers. Pentru acestea, complementaritatea și interoperabilitatea sunt condiții obligatorii și o garanție a dezvoltării la nivel național a unui singur set de forțe. Aici intervine un conflict de interese între marii producători europeni de tehnică militară și celelalte state UE, care trebuie soluționate la nivelul Consiliului. Statele mici doresc accesul la cercetarea-dezvoltarea militară europeană și păstrarea libertății decizionale în ceea ce privește furnizorii de tehnică militară, fie ei europeni sau nord-americani.
Practic, la implementarea proiectelor finanțate prin EDF trebuie să se țină cont și de capacitățile deficitare identificate prin Procesul de Planificare a Apărării al NATO (NATO Defence Planning Process-NDPP). Din acest punct de vedere, Agenția Europeană de Apărare (European Defence Agency-EDA) ar trebui să fie mai conectată la NDPP și să încurajeze statele membre UE să militeze în cadrul PESCO pentru dezvoltărea cu prioritate a acelor capacități care sunt deficitare la ambele organizații. Practic, consultarea NATO-UE privind dezvoltarea de capacități militare trebuie extinsă de la nivel militar la nivel politic strategic. Într-o astfel de situație, EDF ar putea contribui la soluționarea intereselor de securitate europene și americane și ar da mai multă consistență relațiilor NATO-UE și legăturii transatlantice.
Obiectivele strategice de securitate și apărare ale UE și SUA nu sunt contradictorii, iar complementaritatea lor poate fi eficientizată inclusiv printr-o mai strânsă cooperare în domeniul dezvoltării de capacități militare. Acest lucru este evident pentru toată lumea. Rămâne de văzut modul în care interesele naționale ale statelor mari europene și ale SUA în domeniul industriei de apărare pot fi armonizate cu cele ale statelor mici și chiar cu interesul general al UE, de a asigura pacea și securitatea pe continentul european.
În opinia autorului, intensificarea cooperării militare europene va avea ca principală consecință creșterea eficienței cheltuielilor militare ale statelor membre UE, mai ales în ceea ce privește modenizarea capacităților de luptă și reducerea duplicării în domeniul cercetării, dezvoltării, achiziției și exploatării tehnicii de luptă. Printr-o transparență totală față de statele membre și aplicarea principiului incluziunii, Uniunea Europeană va crește contribuția europeană la distribuirea efortului transatlantic destinat asigurării securității și apărării Europei. Europa va deveni mai capabilă să acționeze în context aliat sau autonom în zone geografice în care interesele strategice sunt comune, la nivel operațional și strategic.
Respectând principiul setului unic de forțe asumat de toate statele membre NATO și UE, precum și printr-o bună cooperare NATO-UE în domeniul planificării apărării, cele 22 state membre ale ambelor organizații își pot disloca forțele atât în operații NATO, cât și UE. Astfel, autonomia strategică a Uniunii Europene se poate dezvolta în complementaritate cu NATO, contribuind la o împărțire mai echilibrată a responsabilităților de securitate și apărare care revin statelor de pe cele două maluri ale Atlanticului. Iar acest lucru nu duce decât la întărirea legăturii transatlantice.
Vladimir - Adrian COSTEA1
Abstract
In this article, we highlight the need for a multidisciplinary approach, together with the use of complex tools from the EU and the Member States to combat terrorism and the phenomenon of radicalization in prison. Our aim is to identify the main vulnerabilities to the extension of the two phenomena into a universal prison. Our analysis captures the main risks to the post-detention reintegration process, thus emphasizing the need to individualize the instruments and programs of disengagement and deradicalization. Referring to the EU’s efforts to combat terrorism, we identify the main shortcomings represented by the lack of a unitary, coherent and transnational approach that would facilitate the exchange of information and expertise between Member States.
Keywords: terrorism, radicalization, prison, European Union
Introducere
Numărul de atacuri teroriste și al victimelor acestora a crescut semnificativ în Uniunea Europeană în perioada 2014-2018, momentul critic fiind reprezentat de anul 2015 când au fost înregistrate 17 atacuri teroriste (finalizate, dejucate și eșuate), soldate cu 150 decese și 687 persoane arestate2. Începând din 2017, numărul anual al atacurilor teroriste s-a dublat, însă a scăzut în mod semnificativ numărul persoanelor decedate, precum și numărul persoanelor arestate3. Comparativ cu anul 2014 (când au fost înregistrate două atacuri teroriste, patru decese și 395 de arestări), în anul 2018 au avut loc 24 de atacuri teroriste de pe urma cărora au decedat 13 persoane și au fost arestate 511 persoane4. Terorismul (religios/jihadist) reprezintă astfel în continuare o amenințare la adresa securității cetățenilor și intereselor Uniunii Europene5.
Raportându-ne la status quo-ul UE în ultimii ani, în acest articol ne raportăm la fenomenul radicalizării în universul carceral, urmărind să surprindem noile provocări cu care se confruntă UE și statele membre în cadrul procesului de prevenire și combatere a terorismului. Plasarea fenomenului radicalizării în universul carceral ne ajută să înțelegem principalele vulnerabilități care pot crea premisele accentuării și extinderii acestuia în rândul persoanelor private de libertate.
Demersul nostru urmărește, de asemenea, identificarea principalelor direcții de angajare a UE în cadrul procesului de prevenire, sancționare și eradicare a terorismului și a radicalizării în penitenciare, raportându-ne la modelele de bune practici desprinse din exercițiul de consultare, adoptate de Consiliul UE pe durata exercitării Președinției române.
Radicalizarea într-un mediu criminogen: dimensiuni și provocări
Concepte eluzive, terorismul și închisoarea au fost definite atât în literatura de intelligence6, cât și în lucrările de criminalistică și penologie7, ca fiind produse ale societății8. Constructe psihologice9, cele două concepte au fost “descifrate”și problematizate în raport cu natura fenomenelor sociale și a clivajelor în jurul cărora sunt întreținute și legitimate acțiunile violente, îmdreptate către oanumită țintă/victimă10. Definite pe baza unor instrumente de cercetare diferite, precum și prin intermediul unui limbaj eminamente specializat, fenomenul terorist și universul carceral au fost descrise prin utilizarea sintagmei “necunoscutul cunoscut” 11, pentru a sublinia caracterul imprevizibil, dar în același timp, determinat de acțiunea sistemului social care le generează12. Cele două concepte au fost descrise în literatura de specialitate ca fiind fenomene sociale complexe, forme de manifestare (extemă) a violenței (materiale și simbolice) nocive societății13. Descrise ca fenomene de care societatea trebuie să fie apărată și protejată14, raportarea la cele două concepte a plasat teoreticienii fiecărei discipline în poziția de a problematiza asupra nevoii de a exlude/izola (pentru totdeauna sau pentru anumită perioadă de timp), respectiv asupra nevoii de a trata/înțelege/preveni.
În privința dinamicii celor două fenomene, cercetările din domeniu au susțtinut că există două reguli principale care definesc dinamica acestora, și anume: 1) regula exploziei nucleare care determină reacții în lanț; și 2) comportamentul aparent haotic care nu se conformează regulilor deterministe15. Problematica privind idenfificarea posibilelor scenarii de evoluție a celor două fenomene surprinde diferența principală dintre acestea, reprezentată de capacitatea insituțională a statului de a supraveghea dinamica teroris-mului și de a controla universul carceral. În primul caz, principala provocare este determinată de identificarea, supravegherea și înțelegerea celor care planifică și desfășoară activități teroriste, instituțiile statului fiind nevoite să-și procure informațiile într-un mediu pe care nu îl controlează16. În cel de-al doilea caz, instituțiile statului controlează, supraveghează și exercită monopolul violenței legitime asupra persoanelor încarcerate17.
Încă de la început, persona condamnată este identificată și plasată într-un anumit loc de încarcerare18. Apariţia închisorii a determinat astfel instituţionalizarea puterii de a pedepsi, în cadrul căreia se manifestă “o funcţionare compactă a puterii punitive: o preocupare meticuloasă pentru corpul şi timpul celui vinovat, o încadrare a gesturilor şi a modului de a se comporta ale acestuia de către un sistem de autoritate şi cunoaştere; o ortopedie concertată, aplicată vinovaţilor cu scopul de a-i îndrepta individual”19. Imaginea arhitectonică a instituţionalizării puterii de a pedepsi este ilustrată de Pantopticon-ul20 filosofului şi reformatorului social Jeremy Bentham21. Conştientizarea de către deţinut a stării de permanentă vizibilitate contribuie la funcţionarea automată a puterii, chiar dacă acţiunea acesteia e discontinuă22.
Reglementarea şi delimitarea strictă a vieţii persoanelor private de libertate determină restrângerea sau chiar interzicerea interacţiunilor sociale dintre lumea liberă şi cei instituţionalizaţi23. Înscriindu-se în logica apărării interesului general, închisoarea “apără comunitatea de persoane considerate periculoase în mod intenţionat”24. Asemenea azilelor de bătrâni sau al celor pentru nevăzători, în cadrul penitenciarelor, bunăstarea persoanelor private de libertate nu a reprezentat principala preocupare, ci dimpotrivă, după cum observă Gresham M’Cready Sykes, s-a internalizat concepţia conform căreia “deţinutul trebuie să trăiască în sărăcie ca o chestiune de politică publică. Un fel de călugărie forţată a secolului XX” 25.
Pe lângă instituirea unei “separări fundamentale”26 între deţinuţi şi personalul de supraveghere, caracteristica de instituţie totală a închisorii rezidă în “dărâmarea graniţelor ce separă cele mai importante sfere ale vieţii: odihna, recreerea şi munca”27, motiv pentru care toate activităţile se desfăşoară sub autoritatea instituţiei carcerale28. Raportându-se la caracteristica izolării totale de mediul exterior, Sykes a avansat ideea apariţiei unei culturi penitenciare proprii, prin intermediul căreia persoanele private de libertate încearcă să se opună ordinii absolute impusă de personalul penitenciarului29.
Pentru Bert Useem și Anne Morrison Piehl, închisoarea reprezintă “ultima intruziune a statului în viața cetățenilor”30, spațiu în care statul reglementează mișcarea și activitățile deținuților. În continuarea abordărilor sociologice dezvoltate de Michel Foucault, David Garland, Loacc Wacuant, William Chambliss, Jerome Skolnick și James O. Whitman, penitenciarul este definit de Bert Useem și Anne Morrison Piehl ca fiind rezultatul efortului de dominație socială și exploatare. Invocarea scopurilor oficiale privind retribuția și controlul criminalității sunt văzute de Useem și Piehl drept alibiuri pentru justificarea agresiunii31. Acest punct de vedere a fost nuanțat de David Garland, potrivit căruia modul în care sunt construite penitenciarele ilustrează dimensiunea anxietăților existente în cultura societății moderne, marcată de caracterul nesigur și riscant al relațiilor sociale și economice32.
Izolarea persoanelor condamnate este ilustrată de către intelectualul francez Loïc Wacquant, care a identificat o corelație directă între nivelul de suprapopulare al penitenciarelor şi nivelul de exploatare şi dominație socială. În cadrul penitenciarelor, nivelul crescut al ocupării penitenciarelor determină un nivel crescut al exercitării de către personalul penitenciarului a exploatării și a dominaţiei sociale. Exercitarea presiunii pentru o perioadă îndelungată de timp contribuie la izolarea deținuților de mediul exterior, motiv pentru care mediul penitenciar devine un spaţiu excesiv de ghetoizat33. Simbioza dintre ghetou și cultura din mediul penitenciar contribuie, potrivit lui Wacquant, la legitimarea actorilor politici de a aplica politici de construire de noi spaţii destinate exercitării controlului34. Raportându-se la fenomenul segregării, Douglas S. Massey și Nancy A. Denton constată faptul că acesta este creația instituțiilor, iar efectul este unul structural, nu individual.
“Termenul <<ghetou>> înseamnă lucruri diferite pentru oameni diferiţi. (...). Un ghetou este un [spaţiu care este locuit] exclusiv de membrii unui grup, în care trăiesc practic toţi membrii acelui grup”35
Bert Useem și Anne Morrison Piehl nuanțează această observație, afirmând faptul că politicile de construire de noi penitenciare contribuie la menținerea transformării penitenciarelor în spații de segregare a persoanelor condamnate. Pe de o parte, construirea de noi penitenciare determină o creștere a numărului infracțiunilor sancționate cu pedepse ridicate de către instanţele de judecată36. Pe de altă parte, construirea de noi penitenciare generează probleme suplimentare din punct de vedere economic și social. Autoritățile trebuie să decidă dacă investesc mai mulți bani în întreținerea penitenciarelor și a persoanelor private de libertate, în caz contrar, fiind necesară reducerea costului alocat per deținut37. Totodată, prin creșterea nivelului de izolare al persoanelor private de libertate, șansele reintegrării ulterioare în societate înregistrează o scădere semnificativă38. Timpul îndelungat petrecut într-un penitenciar excesiv de ghetoizat contribuie la “ruperea” legăturilor sociale, precum și la internalizarea normelor și cutumelor specifice culturii mediului penitenciar39.
Radicalizarea se formează simultan cu izolarea individului de lumea exterioară, vulnerabilizarea și expunerea la un mediu criminogen40. Utilizarea violenței extreme, contestarea normelor, nepăsarea față de sancțiuni și integrarea în grupuri infracționale accelerează procesulde radicalizare în universal carceral41. Radicalizarea oferă persoanelor incarcerate un sens asupra executării pedepsei, o împlinire personală într-un sistem în care s-au simțit izolați și neimportanți. Un rol important îl atribuim procesului de comunicare și relaționare atât în raport cu membrii grupurilor infracționale, cât și în raport cu adepții grupărilor teroriste din afara penitenciarului. Explicația pe care o identificăm constă în nevoia de a motiva și controla comportamentul și conduita persoanei încarcerate. Terorismul (inter)național reprezintă una dintre amenințările cel mai serioase în materie de securitate. Prin caracteristicile sale și efectele pe care le generează formele sale de manifestare, are un impact negativ semnificativ asupra securității naționale, atât pe plan economic, militar, organizațional, psihosocial42.
Suprapunerea celor două fenomene are loc în momentul în care persoanele acuzate de acțiuni de terorism sunt încarcerate, precum și în momentul în care radicalizarea se formează pe durata privării de libertate. Problematica principală la care ne raportăm este reprezentată de efectele generate de introducerea în universul carceral a unor persoane radicalizate, în vederea exploatării breșelor din sistem și a vulnerabilităților personalului și conducerii unităților de detenție. Suprapoularea peniten-ciarelor reprezintă o vulnerabilitate la adresa personalului penitenciarului, multiplicându-se numărul de persoane cu care persoana radicalizată poate interacționa, precum și reducerea resurselor (umane și materiale) alocate de către conducerea penitenciarului pentru supravegherea persoanelor private de libertate. Izolarea deținuților vulnerabili și repartizarea acestora în activități cu un număr redus de participanți rămân deziderate pe care unitatea penitenciară nu le poate îndeplini, motiv pentru care nu pot fi aplicate criterii suplimentare privind selectarea și repartizarea persoanelor condamnate.
Grosso modo, identificăm trei tipologii43 de persoane private de libertate care pot traversa un proces de radicalizare, și anume: 1) persoană radicalizată în libertate, despre care Serviciile de Intelligence dispun de anumite informații că este predispusă activităților de propagandă extremist-teroristă, fiind condamnată pentru activități care constituie amenințări la adresa securității naționale; 2) persoană radicalizată în libertate, despre care Serviciile de Intelligence nu dispun de anumite informații, fiind condamnată pentru alte infracțiuni; 3) persoană predispusă radicalizării, dar a cărui proces se declanșează pe durata executării pedepsei. Cele trei tipologii sunt definite în raport cu momentul radicalizării, respectiv în funcție de informațiile de care dispun Serviciile de Intelligence cu privire la activitățile desfășurate în libertate și pe durata încarcerării. Problematica dobândește o dimensiune transnațională în momentul în care persoana condamnată a desfășurat activități specifice persoanelor aflate în proces de radicalizare pe teritoriul altor state. Schimbul rapid de informații și cooperarea între Serviciile deIntelligence naționale contribuie la identificarea profilului persoanei în cauză.
Demersurile Uniunii Europene privind combaterea terorismului și a radicalizării din penitenciare
“Apanajul securităţii naţionale”44, terorismul și procesul de radicalizare prezintă o dimensiune transnațională, devenind o problematică comunitară care afectează reziliența Uniunii Europene45. Principala problemă cu care se confruntă statele membre ale UE este reprezentată de identificarea unei modalităţi optime de integrare a imigranţilor în sistemul naţional de valori culturale şi social-politice46.
La nivel comunitar, EUROPOL (inițial grup de cooperare la nivel interguvernamental TREVI) a fost instituită prin Tratatul de la Maastricht la 7 februarie 1992. A devenit ulterior una dintre agenţiile cheie ale UE, având drept atribuţii îmbunătăţirea eficienţei şi cooperării autorităţilor competente din statele membre, prevenirea şi combaterea terorismului, a trafi-cului ilegal de droguri şi alte forme de crimi-nalitate47. Începând cu anul 2003, EUROPOL şi-a focalizat atenţia asupra combaterii terorismului, considerând-o drept principala prioritate în spaţiul Uniunii Europene48.
Principalele linii ale politicii generale din cadrul UE au fost însă definite prin Decizia-cadru 2002/475/JAI privind combaterea terorismului, documentul de bază în domeniul luptei împotriva terorismului la nivel comunitar, fiind adoptată în iunie 2002, cu scopul de a asigura “caracterul integrat al abordării infracţiunilor teroriste la nivelul UE”49.
Definită în cadrul Politicii Externe şi de Securitate Comună, Strategia UE privind combaterea terorismului este structurată pe patru direcţii principale: prevenţie, protecţie, urmărire şi răspuns50. Strategia UE urmărește identificarea propogandei teroristă prin intermediul mass media, închisorilor și în spațiul online, simultan cu îmbunătățirea infrastructurii comune pentru prevenirea actelor teroriste. Mecanismul de protecție propus prin intermediul Strategiei se bazeză pe Agenția Frontex (Agenţia Europeană pentru Managementul Frontierelor Externe ale Uniunii Europene), pachetul legislativ european dedicat siguranței transportului european, resectiv pe includerea datelor biometrice pe paşapoarte şi stabilirea unui sistem de evidenţă a numelor pasagerilor51.
Componenta de umărire pune în prim plan identificarea transferurilor de fonduri suspecte și înghețarea activelor aparținând grupărilor suspecte de terorism. Principalul instrument al componentei de urmărire este reprezentat de Acordul privind Mandatul de Arestare Europeană care a facilitat reducerea formalităților interstatale necesare extrădării (în unele cazuri, timpul de extrădare a fost redus “de la nu mai puţin de 10 ani la doar 42 de zile”52). În cadrul Strategiei, componenta de răspuns a rămas, până în acest moment, la stadiul inițial, fără a se realiza progrese semnificative. Un exemplu relevant este reprezentat de trecerea în plan secund a Clauzei de solidaritate (stipulată inițial în textul Tratatului Constituțional European din 2004), conform căreia statele membre se angajau să ofere asistență statului membru care a căzut victima unui atac terorist, dacă solicita ajutorul.
Adoptată în 2008 și revizuită în 201453, Strategia UE este centrată pe nevoia protecției cetățenilor și a infrastructurii, urmărind reducerea vulnerabilității la atacurile terorismului. Noua orientare urmărește “securizarea frontierelor externe, îmbunătățirea securității transporturilor, protejarea țintelor strategice și reducerea vulnerabilității infrastructurilor critice”54, principalul instrument fiind reprezentat de Directiva privind utilizarea datelor din registrul cu numele pasagerilor (PNR)55. Răspunsul coordonat al statelor membre ale UE a rămas la stadiul de deziderat, modele de bune practici identificate de Consiliul Uniunii Europene în cadrul rundelor de evaluare inter pares în domeniul luptei împotriva terorismuluinu au fost în cele din urmă adoptate56.
Concluziile Consiliului din 6 iunie 201957 evidențiază necesitatea urgentă a adoptării unor măsuri eficace pentru prevenirea radicalizării în închisori, simultan cu punerea în aplicare a unor strategii de reabilitare și reintegrare58. Concret, Consiliul UE atrage atenția că în următorii doi ani vor fi eliberați o parte din teroriștii și extremiștii violenți, împreună cu infractorii radicalizații pe durata executării pedepsei59. Raportându-se la recomandările experților din cadrul Comitetului director privind radicalizarea, precum și la orientările strategice privind o abordare coordonată a UE în domeniul prevenirii radicalizării pentru 2019, Consiliul UE recomandă statelor membre elaborarea și punerea în aplicare a unor “programe de dezangajare, pentru a permite reabilitarea și reintegrarea orientată și efectivă a infractorilor teroriști și extremiști violenți”60. Bunele practici desprinse din exercițiul de consultare desfășurat de președinția română la Consiliul UE se circumscriu unei abordări multidisciplinare consolidată pe patru piloni: prevenire, sancțiuni/detenție, reabilitare și reintegrare61. Depistarea timpurie a radicalizării și a recrutării în închisori necesită astfel existența unor politici naționale eficiente de coordonare, cooperare și schimb de informații62. Deradicalizarea, dezangajarea și reintegrarea social sunt definite printr-o abordare multidisciplinară, accentul fiind pus pe nevoia individualizării instrumentelor și programelor specializate în funcție de nevoile și caracteristicile specifice ale infractorilor teroriști sau extremiști violenți (femei, minori)63. O altă recomandare a Consiliului UE evidențiază nevoia formării personalului din penitenciare și personalului de probațiune, pentru a observa diferențele interculturale și “detecta semnele timpurii ale unui comportament radicalizat și a modului în care pot fi oferite discursuri alternative”64. Soluțiile indicate de Consiliu vizează aderarea statelor membre la Rețeaua europeană a academiilor de pregătire a agenților de penitenciare (EPTA) (proiect în curs, cofinanțat de programul „Justiție”), respectiv colaborarea cu agențiile UE (CEPOL) și cu rețele de formare relevante ale UE (RAN, CEP, EuroPris)65. Schimbul de informații și de expertiză, evaluarea continuă a riscurilor, dispersia persoanelor radicalizate pentru a evita contactul direct cu deținuții vulnerabili și crearea unor rețele extremiste, împreună cu oferirea asistenței spirituale deținuților de către reprezentanții cultelor în vederea furnizării “unui discurs împotriva ideologiilor religioase violente”66, completează modele de bune practici furnizate de către Consiliul UE67.
Concluzii
În acest articol, am evidențiat necesitatea unei abordări multidisciplinare, împreună cu utilizarea unor instrumente complexe din partea UE și a statelor membre pentru combaterea terorismului și a fenomenului radicalizării în penitenciare. Demersul nostru a evidențiat principalele vulnerabilități la adresa extinderii celor două fenomene în universal carceral, identificând astfel noile provocări cu care se confruntă personalul penitenciar și de probațiune. În același timp, am suprins principalele riscuri în privința procesului de reintegrare post-detenție, punând astfel accent pe nevoia individualizării instrumentelor și programelor de dezangajare și deradicalizare.
Raportându-ne la Stategia UE privind combaterea terorismului, precum și la modelele de bune practici promovate de Consiliu, am identificat principalele carențe reprezentate de lipsa unei abordări unitare, coerente și transnaționale, determinată de renunțarea la Clauza de solidaritate și de absența unui instrument care să faciliteze schimbul de informații și de expertiză între statele membre.
* * *
NOTE
1. Vladimir-Adrian Costea este doctorand la Şcoala Doctorală din cadrul Facultăţii de Ştiinţe Politice a Universităţii din Bucureşti (FSPUB), coordonator ştiinţific Prof. Univ. Dr. Georgeta Ghebrea (email: costea.vladimir-adrian@fspub.unibuc.ro). A publicat articole despre acordarea măsurilor de clemență și dinamica nivelului de ocupare al penitenciarelor în spațiul românesc, în Studia. Romanian Political Science Review, Revista de drept constituțional, Revista Română de Sociologie și Revista Polis
2.Parlamentul European, “Terorismul în UE: atacuri, decese, arestări”, 25 iulie 2018, actualizat la 5 august 2019, accesat la 20 august 2019, http://www.europarl.europa.eu/news/ro/headlines/security/20180703STO07125/terorismul-in-ue-atacuri-decese -arestari.
3. Ibidem
4. Ibidem
5. A se vedea EUROPOL, TE-SAT 2019, European Union Terrorism Situation and Trend Report, (European Union Agency for Law Enforcement Cooperation, 2019), accesat la 20 august 2019, https://www.europol.europa.eu/activities-services/main-reports/terrorism-situation-and-trend-report-2019-te-sat
6. A se vedea Irena Chiru și Cristina Barna (coord.), Contraterorism şi securitate internaţională, pref. prof. univ. dr. Cristian Troncotă, ed. Cecilia Munteanu, București, Top Form,Bucureşti, 2007; David Lowe, Austin Turk și Dilip K. Das (eds.), Examining Political Violence, Studies of Terrorism, Counterterrorism, and Internal War, International Police Executive Symposium Co-Publication, CRC Press, London, New York, Taylor & Francis Group, Boca Raton, 2014; Peter R. Neumann, Terrorism in the 21stcentury. The rule of law as a guideline for German policy, Friedrich Erberto Stiftung, December 2008; Steve Tsang, Serviciile de informaţii şi drepturile omului în era terorismului global, traducere de Irina Bondar, Cristina Dogaru, Laura Drăghici, Adelina Negoiţă, studiu introductiv Ambasador George Maior, București Univers Enciclopedic, 2008.
7. A se vedea Michel Foucault, A supraveghea şi a pedepsi. Naşterea închisorii, traducere din limba franceză, postfaţă şi note de Bogdan Ghiu, Ed. a doua revizuită, Piteşti, Paralela 45, 2005 [1975];Loïc Wacquant, “Deadly Symbiosis: When Ghetto and Prison Meet and Mesh”, Punishment and Society, nr. 3, 2001; Andrew Coyle, Humanity in Prison. Questions of definition and audit, London, International Centre for Prison Studies, 2003.
8. A se vedea David Garland, The Culture of Control: Crime and Social Order in Contemporary Society, Chicago, The University of Chicago Press, 2000; Sorin M. Rădulescu şi Dan Banciu, Sociologia crimei şi criminalităţii, Bucureşti, Casa de editură şi presă “Şansa” –S.R.L., 1996; Michael Tonry (ed.), Crime and Justice: A Review of Research, Vol. 17, Chicago, University of Chicago Press, 1993.
9. A se vedea Gheorghe Florian, Psihologie penitenciară, Bucureşti, Editura Oscar Print, 2002; Ioan Buş, Psihologie şi infracţionalitate, Cluj-Napoca, Editura ASCR, 2005.
10. Émile Durkheim, “Crime et santé sociale”, Revue philosophique, Nr. 39, 1895, pp. 518-523; Ronald L. Akers și Gary F. Jensen (eds.), Social Learning Theory and the Explanation of Crime: A Guide for the New Century, Vol. 11, New Brunswich, NJ, Transaction, 2003.
11. Peter Wilson, “Pregătiri pentru a face faţă noilor provocări”, în Steve Tsang, Serviciile de informaţii şi drepturile omului în era terorismului global, traducere de Irina Bondar, Cristina Dogaru, Laura Drăghici, Adelina Negoiţă, studiu introductivAmbasador George Maior, Bucureşti, Univers Enciclopedic, 2008, p. 237.
12. Gheorghe Văduva, “Terorismul: acţiuni, contracţiuni şi reacţii”, în Irena Chiru, Cristina Barna (coord.), Contraterorism şi securitate internaţională, pref. prof. univ. dr. Cristian Troncotă, ed. Cecilia Munteanu, Bucureşti, Top Form, 2007, p.142.
13. A se vedea Michel Foucault, Trebuie să apărăm societatea, Ediţia a doua, traducere de Bogdan Ghiu, Cluj, Idea Design & Print, 2009 [1997]; Bert Useem şi Anne Morrison Piehl, Prison State.The Clallenge of Mass Incarceration, Cambridge, New York, Melbourne, Madrid, Cape Town, Singapore, São Paulo, Cambridge University Press, 2008.
14. Michel Foucault, A supraveghea şi a pedepsi. Naşterea închisorii, traducere din limba franceză, postfaţă şi note de Bogdan Ghiu, Ed. a doua revizuită, Piteşti, Paralela 45, 2005 [1975].
15. Gheorghe Văduva, “Terorismul: acţiuni, contracţiuni şi reacţii”, p. 142.
16. Ibidem.
17. Max Weber, Politica, o vocaţie si o profesie, traducere de Ida Alexandrescu, Anima, Bucureşti, 1992 [1926].
18. Michel Foucault, A supraveghea şi a pedepsi. Naşterea închisorii
19Idem, p. 168.
20. Jeremy Bentham, Panopticon, Works, ed. Bowring, vol. IV, Edinburgh,William Tait, 1843,pp. 60-64, apud. Michel Foucault, A supraveghea şi a pedepsi. Naşterea închisorii, p. 255.
21. “Principiul lui este cunoscut: la periferie, o construcţie inelară; în centru, un turn prevăzut cu ferestre largi ce dau sprefaţa interioară a inelului; clădirea periferică este împărţită în celule ce ocupă întreagagrosime a construcţiei; acestea au, fiecare, câte două ferestre, una spre interior, către ferestrele turnului, cealaltă spre exterior, permiţând astfel luminii să străbată celula dintr-o parte în alta. E suficientă în aceste condiţii plasarea unui supraveghetor în turnul central, iar în fiecare celulă închiderea unui nebun, a unui bolnav, a unui condamnat, a unui muncitor ori a unui şcolar. Datorită efectului de contrejourdin turn, pot fi observate, decupându-se cu precizie în lumină, micile siluete captive aflate în celulele de pe circumferinţă. Câte cuşti, tot atâtea mici teatre, în care fiecare actor e singur, perfect individualizat şi în permanenţă vizibil.” în Michel Foucault, A supraveghea şi a pedepsi. Naşterea închisorii, p. 255.
22. Michel Foucault,A supraveghea şi a pedepsi. Naşterea închisorii, p. 256.
23. Ioan Durnescu, Asistenţa socială în penitenciar, Iaşi, Polirom, 2009, p. 87.
24. Ibidem.
25.Gresham M’Cready Sykes, The Society of Captives. A Study of a Maximum Security Prison, Princeton, New Jersey, Princeton University Press, 1974 [1958], p. 4, apud. Ioan Durnescu, Asistenţa socială în penitenciarp. 87.
26. Erving Goffman, Aziluri. Eseuri despre situaţia socială a pacienţilor psihiatrici şi a altor categorii de persoane instituţionalizate, Iaşi, Polirom, 2004 [1961], p. 18, apud. Ioan Durnescu, Asistenţa socială în penitenciarp. 88.
27. Ioan Durnescu, Asistenţa socială în penitenciarp. 88.
28. Ibidem.
29. Ibidem.
30. Bert Useem şi Anne Morrison Piehl, Prison State. The Clallenge of Mass Incarceration, Cambridge, New York, Melbourne, Madrid, Cape Town, Singapore, São Paulo, Cambridge University Press, 2008, p. 3.
31. Idem, p. 4.
32. David Garland, The Culture of Control: Crime and Social Order in Contemporary Society, Chicago, The University of Chicago Press, 2000, p. 194, apud. Bert Useem şi Anne Morrison Piehl, Prison State. The Clallenge of Mass Incarceration, p. 15.
33. Loïc Wacquant, “Deadly Symbiosis: When Ghetto and Prison Meet and Mesh”, Punishment and Society, Nr. 3, 2001, p. 97, apud. Bert Useem şi Anne Morrison Piehl, Prison State. The Clallenge of Mass Incarceration, pp. 42-44.
34. Ibidem.
35. Douglas S. Massey şi Nancy A. Denton, American Apartheid, Segregation and the Making of the Underclass, Cambridge, Massuchusetts, London, Harvard University Press, 2001 [1993], pp. 2, 18-19.
36. Bert Useem şi Anne Morrison Piehl, Prison State. The Clallenge of Mass Incarceration, pp. 174-176.
37. Ibidem.
38. Ibidem.
39. Ibidem.
40. A se vedea Andrew Silke (ed.), Prisons, Terrorism and Extremism. Critical Issues in Management, Radicalisation and Reform, London, New York, Routledge, 2014.
41. A se vedea Shashl Jayakumar (ed.), Terrorism, Radicalisation & Countering Violent Extremism. Practical Considerations & Concerns, Singapore, Palgrave Macmillan, 2019.
42. Cristina Bogzeanu, Provocări actuale pentru securitatea europeană, Bucureşti,Editura Universităţii Naţionale de Apărare “Carol I”, 2010, pp. 49-51.
43. Max Weber, The Protestant Ethic and the Spirit of Captialism, Londra, Allen şi Unwin, 1930.
44. Jonathan Adiri, “Dimensiunea juridică a războiului împotriva terorismului: Dilema democraţiei”, în Irena Chiru și Cristina Barna (coord.), Contraterorism şi securitate internaţională, p. 210.
45. A se vedea Peter J. Burnell and Peter Calvert, The resilience of democracy: persistent practice, durable idea, London, Frank Cass, 1999; Jonathan Joseph, Varieties of resilience,Cambridge,Cambridge University Press, 2018.
46. Irena Chiru și Cristina Barna (coord.), Contraterorism şi securitate internaţională,p. 43.
47. Gauri Khandekar, “The EU as a Global Actor in Counter Terrorism”, July 2011, pp. 9-10.
48. Ibidem.
49. Council Framework Decision of 13 June 2002 on combating terrorism(2002/475/JHA).
50. Consiliul Uniunii Europene, Strategia UE de combatere a terorismului, doc. 14469/4/05 din noiembrie 2005.
51. Ibidem.
52. De Vries Gijs, The European Union and the fight against terrorism, discurs, ţinut la Centrul pentru Reformă Europeană, Bruxeeles, 2006, apud. Irena Chiru și Cristina Barna (coord.), Contraterorism şi securitate internaţională,pp.69-70.
53. Consiliul Uniunii Europene, Strategie revizuită a Uniunii Europene pentru combaterea radicalizării și a recrutării în scopuri teroriste, JAI 332, ENFOPOL 138, COTER 34, Bruxelles, 19 mai 2014 (OR. en), 9956/14.
54. Consiliul Uniunii Europene, “Strategia UE de combatere a terorismului” ,https://www.consilium.europa.eu/ro/policies/fight-against-terrorism/eu-strategy/.
55. Parlamentul European și Consiliul Uniunii Europene, Directiva nr. 681/2016 privind utilizarea datelor din registrul cu numele pasagerilor (PNR) pentru prevenirea, depistarea, investigarea și urmărirea penală a infracțiunilor de terorism și a infracțiunilor grave, Număr celex: 32016L0681, în vigoare de la 24 mai 2016.
56. Consiliul Uniunii Europene, “Informaţii privind conţinutul şi rezultatele evaluărilor”, trimis la Coreper, 13153/2/10 REV 2, ENFOPOL 237, PROCIV 102, PARLNAT 78, Bruxelles, 22 octombrie 2010 (27.10) (OR. en).
57. Consiliul Uniunii Europene, “Concluzii ale Consiliului privind prevenirea și combaterea radicalizării în închisori și soluționarea problemei infractorilor teroriști și extremiști violenți după eliberare”,CT 55 ENFOPOL 278, COTER 71, JAI 589, COPEN 237, Bruxelles, 6 iunie 2019 (OR. en), 9727/19. A se vedea și„Concluziile Consiliului Uniunii Europene și ale statelor membre reunite în cadrul Consiliului privind îmbunătățirea răspunsului justiției penale la radicalizarea careduce la terorism și la extremism violent, adoptate la 20 noiembrie 2015, în special concluziile privind regimurile de detenție, reabilitarea și reintegrarea și formarea”, Doc. 14419/15;“Orientările revizuite privind Strategia UE pentru combaterea radicalizării și a recrutării în scopuri teroriste din 30 iunie 2017”, Doc. 10855/17; „Planul de acțiune comun UE-Balcanii de Vest privind combaterea terorismului, semnat în octombrie 2018”.
58. Consiliul Uniunii Europene, “Concluzii ale Consiliului privind prevenirea și combaterea radicalizării în închisori și soluționarea problemei infractorilor teroriști și extremiști violenți după eliberare”, Bruxelles, 6 iunie 2019.
59. Ibidem.
60. Ibidem.
61. Ibidem.
62. Ibidem.
63. Ibidem.
64. Ibidem.
65. Ibidem.
66. Ibidem.
67. Ibidem.
* * *
Bibliografie
Surse primare:
- Council Framework Decision of 13 June 2002 on combating terrorism(2002/475/JHA).
- Consiliul Uniunii Europene, Strategia UE de combatere a terorismului, doc. 14469/4/05 din noiembrie 2005.
- Consiliul Uniunii Europene, “Informaţii privind conţinutul şi rezultatele evaluărilor”, trimis la Coreper, 13153/2/10 REV 2, ENFOPOL 237, PROCIV 102, PARLNAT 78, Bruxelles, 22 octombrie 2010 (27.10).
- Consiliul Uniunii Europene, Strategie revizuită a Uniunii Europene pentru combaterea radicalizării și a recrutării în scopuri teroriste, JAI 332, ENFOPOL 138, COTER 34, Bruxelles, 19 mai 2014 (OR. en), 9956/14.
- Consiliul Uniunii Europene, “Concluzii ale Consiliului privind prevenirea și combaterea radicalizării în închisori și soluționarea problemei infractorilor teroriști și extremiști violenți după eliberare”,CT 55 ENFOPOL 278, COTER 71, JAI 589, COPEN 237, Bruxelles, 6 iunie 2019, 9727/19.EUROPOL, TE-SAT 2019, European Union Terrorism Situation and Trend Report, European Union Agency for Law Enforcement Cooperation, 2019.
- Parlamentul European și Consiliul Uniunii Europene, Directiva nr. 681/2016 privind utilizarea datelor din registrul cu numele pasagerilor (PNR) pentru prevenirea, depistarea, investigarea și urmărirea penală a infracțiunilor de terorism și a infracțiunilor grave, Număr celex: 32016L0681, în vigoare de la 24 mai 2016.
Surse secundare:
- AKERS, Ronald L.și Gary F. JENSEN(eds.), Social Learning Theory and the Explanation of Crime: A Guide for the New Century, Vol. 11, New Brunswich, NJ, Transaction, 2003.
- BENTHAM, Jeremy, Panopticon, Works, ed. Bowring, vol. IV, Edinburgh,William Tait, 1843.
- BOGZEANU,Cristina, Provocări actuale pentru securitatea europeană, Bucureşti,Editura Universităţii Naţionale de Apărare “Carol I”, 2010.
- BURNELL,Peter J. șiPeter CALVERT, The resilienceof democracy: persistent practice, durable idea, London, Frank Cass, 1999.
- CHIRU,Irena și Cristina BARNA (coord.), Contraterorism şi securitate internaţională, pref. prof. univ. dr. Cristian Troncotă, ed. Cecilia Munteanu, București, Top Form, Bucureşti, 2007.
- COYLE, Andrew, Humanity in Prison. Questions of definition and audit, London, International Centre for Prison Studies, 2003.
- DURKHEIM, Émile, “Crime et santé sociale”, Revue philosophique, Nr. 39, 1895, pp. 518-523.
- DURNESCU, Ioan, Asistenţa socială în penitenciar, Iaşi, Polirom, 2009.
- FLORIAN, Gheorghe, Psihologie penitenciară, Bucureşti, Editura Oscar Print, 2002; Ioan Buş, Psihologie şi infracţionalitate, Cluj-Napoca, Editura ASCR, 2005.
- FOUCAULT, Michel, A supraveghea şi a pedepsi. Naşterea închisorii, traducere din limba franceză, postfaţă şi note de Bogdan Ghiu, Ed. a doua revizuită, Piteşti, Paralela 45, 2005 [1975].
- FOUCAULT, Michel, Trebuie să apărăm societatea, Ediţia a doua, traducere de Bogdan Ghiu, Cluj, Idea Design & Print, 2009 [1997].
- GARLAND, David, The Culture of Control: Crime and Social Order in Contemporary Society, Chicago, The University of Chicago Press, 2000.
- GOFFMAN, Erving, Aziluri. Eseuri despre situaţia socială a pacienţilor psihiatrici şi a altor categorii de persoane instituţionalizate, Iaşi, Polirom, 2004 [1961].
- JAYAKUMAR, Shashl(ed.), Terrorism, Radicalisation & Countering Violent Extremism. Practical Considerations & Concerns, Singapore, Palgrave Macmillan, 2019.
- JOSEPH,Jonathan, Varieties of resilience, Cambridge, Cambridge University Press, 2018.
- LOWE,David șiAustin TURK, Dilip K. DAS(eds.), Examining Political Violence, Studies of Terrorism, Counterterrorism, and Internal War, International Police Executive Symposium Co-Publication, CRC Press, London, New York, Taylor & Francis Group, Boca Raton, 2014.
- MASSEY, Douglas S. şi Nancy A. DENTON, American Apartheid, Segregation and the Making of the Underclass, Cambridge, Massuchusetts, London, Harvard University Press, 2001 [1993].
- NEUMANN,Peter R., Terrorism in the 21stcentury. The rule of law as a guideline for German policy, Friedrich Erberto Stiftung, December 2008.
- RĂDULESCU,Sorin M. şi Dan BANCIU, Sociologia crimei şi criminalităţii, Bucureşti, Casa de editură şi presă “Şansa” –S.R.L., 1996.
- SILKE, Andrew(ed.), Prisons, Terrorism and Extremism. Critical Issues in Management, Radicalisation and Reform, London, New York, Routledge, 2014.
- SYKES, Gresham M’Cready, The Society of Captives. A Study of a Maximum Security Prison, Princeton, New Jersey, Princeton University Press, 1974 [1958].
- TONRY, Michael(ed.), Crime and Justice: A Review of Research, Vol. 17, Chicago, University of Chicago Press, 1993.
- TSANG,Steve, Serviciile de informaţii şi drepturile omului în era terorismului global, traducere de Irina Bondar, Cristina Dogaru, Laura Drăghici, Adelina Negoiţă, studiu introductiv Ambasador George Maior, București Univers Enciclopedic, 2008.
- USEEM, Bertşi Anne Morrison PIEHL, Prison State. The Clallenge of Mass Incarceration, Cambridge, New York, Melbourne, Madrid, Cape Town, Singapore, São Paulo, Cambridge University Press, 2008.
- WAQUANT,Loïc, “Deadly Symbiosis: When Ghetto and Prison Meet and Mesh”, Punishment and Society, nr. 3, 2001.WEBER, Max, Politica, o vocaţie si o profesie, traducere de Ida Alexandrescu, Anima, Bucureşti, 1992 [1926].
- WEBER, Max, The Protestant Ethic and the Spirit of Captialism, Londra, Allen şi Unwin, 1930.
Dinu COSTESCU
1. Preambul
Asistăm, astăzi, la dinamica unui fenomen deja structurat al migraţiei pentru care continentul european a devenit ţinta predilectă. Dacă, în istoria sa modernă, Europa a constituit unul dintre principalii furnizori de migranţi, ea a devenit, de câteva decenii, principalul areal de primire a unui flux continuu şi diversificat al celor care, din motive deja cunoscute, îşi părăsesc ţările de origine, şi aleg calea pribegiei în speranţa că în „noul Eldorado” european vor găsi ceea ce nu pot avea în regiunile de plecare. Facem referire la garantarea propriei vieţi, asigurarea mijloacelor materiale de subzistenţă şi la asigurarea unui tratament social demn şi fundamentat pe respectarea drepturilor şi libertăţilor fundamentale ale fiinţei umane.
În străduinţele sale de elaborare şi implemen-tare a unor politici migraţioniste care să armonizeze propriile valori şi identităţi europene şi conceptele privitoare la multiculturalism, integrare şi convieţuire, Europa şi, punctual, Uniunea Europeană, se văd confruntate cu un dublu paradox. Pe de o parte se află dorinţa şi interesul de a controla dinamica fluxului migrator care, în cea mai mare parte, este caracterizat de absenţa legalităţii în raporturile dintre migrant şi statul primitor. Pe de altă parte, este vorba de faptul că, în acest demers, politicile europene continuă să circumscrie abordarea migraţiei într-un cadru preponderent securitar şi de descurajare, prin aplicarea de măsuri juridice şi administrative. Iar decalajul existent şi ascensional între lacunele care subminează funcţionalitatea acestor politici şi creşterea continuă a fluxului migraţionist, face ca perspectivele unor soluţii eficiente şi unanim acceptabile ale chestiunii migraţioniste să rămână la un orizont îndepărtat şi imprecis conturat.
2. Migraţia internaţională. Tendinţe
Statistici mai recente pun în evidenţă faptul că, în prezent, între 175 şi 200 de milioane de oameni trăiesc, pe diverse durate de timp, pe teritoriul altor ţări decât cel al statelor de provenienţă, cifrele reprezentând un procent surprinzător de scăzut, respectiv între 2,5% şi 3% din populaţia lumii. Cu toate acestea, potrivit aceloraşi analize, dimensiunea fluxului migrator din ultimii 30 de ani s-a dublat, ţintele predilecte fiind reprezentate de spaţiul statelor şi societăţilor dezvoltate. Astfel, acestea se confruntă cu probleme majore de gestionare şi inserţie socială. Dificultăţile în cauză sunt conjungate evoluţiilor previzibile – evoluţia şi structura demografică a societăţilor de primire, evoluţia economică şi relaţia dintre aceasta şi piaţa mâinii de lucru şi, nu în ultimul rând, integrarea migranţilor în sistemul valoric, social şi instituţional al ţărilor de adopţie.
Estimările privind impactul migraţiei asupra spaţiului european sunt unanime în a aprecia că în viitorii zece ani, statele europene vor fi în măsură să gestioneze doar din punct de vedere politic – şi acesta parţial – problemele legate de fenomenul migraţionist. O reală provocare va veni dinspre segmentul societăţii civile, în care cetăţenii autohtoni vor fi tot mai mult presaţi să accepte şi să se acomodeze cu diversificarea culturală şi metisajul etnic şi cutumiar. Dar, o problemă deloc comfortabilă va continua să existe în toate statele membre ale Uniunii Europene. Ea va izvorî din realitatea că la nivelul întregului continent, statele Uniunii sunt încă destul de departe de a-şi asigura instrumentele şi mecanismele adecvate pentru gestionarea, fără convulsii deosebite, a mişcării migraţioniste. Această perspectivă impune, încă de pe acum, când încă nu este prea târziu, ca statele Uniunii şi structurile de conducere a acesteia să conştientizeze faptul că, dacă „guvernarea” prin decrete şi rezoluţii este un instrument pozitiv de gestionare sectorială, acest lucru nu mai este suficient pentru a facilita conceptualizarea, codificarea şi punerea în practică a unei politici pan-europene a migraţionismului.
3. O reală „europenizare” a politicii în segmentul migraţiei
Nu poate fi negat faptul că la nivelul Uniunii Europene există nu numai preocuparea, ci şi implicarea pragmatică pentru adoptarea unei politici comunitare de gestionare a problemelor pe care migraţionismul le creează în momentul de faţă şi într-o perspectivă previzibilă. Dar, în acelaşi timp, trebuie constatat că un asemenea proces de „europenizare” a politicilor migraţioniste, prin trecerea de la caracterul interguvernamental al acestora la o reală abordare comunitară, se desfăşoară, încă, anevoios şi conjunctural. O asemenea situaţie se datorează, în bună măsură, discrepanţelor ciclice care persistă între politicile naţionale şi ideea de solidaritate instituţională reală, dar şi între statele din spaţiul Schengen şi cele din afara acestuia, sau între statele membre ale Uniunii şi cele care nu sunt nici membre şi nici, cel puţin, candidate la o viitoare şi incertă integrare în structurile unitare europene. Vorbim, altfel spus, de o disfuncţie relaţională între „europeni” şi „extra-europeni”, cu toate consecinţele negative pe care această stare de lucruri le are în domeniul politicilor europene în domenii adiacente migraţiei. Ne referim la limitarea liberei circulaţii și la apariţia unui nou tip de frontiere juridice şi sociale care se substituie frontierelor naţionale. La acestea se adaugă divergenţele suplimentare pe care acest fapt le generează, atunci când este vorba de gestionarea masivului flux al migraţiei clandestine şi poziţionarea comunitară greu armonizabilă a statelor membre faţă de acest fenomen.
Nu este mai puţin adevărat că multe dintre dificultăţile cu care se confruntă efortul de armonizare şi unificare a politicilor migraţioniste îşi au originea la nivel statal. Aici se manifestă o anumită dependenţă a politicii de acţiunea factorilor interni şi reacţia societăţii şi a opiniei publice, problemele demografie, structura şi evoluţia propropriei pieţe a muncii, nivelul educaţiei civice în raport cu sentimentele şi tabuurile identitare şi culturale, potenţialul economic şi al infrastructurilor, configuraţia geografică a vecinătăţii sau a frontierelor naţionale – terestre, maritime, apropierea sau depărtarea de zonele care furnizează flux migrator etc. În egală măsură, poziţionarea politicilor interne faţă de acceptarea fluxului migrator continuă să fie marcată de o reticenţă endemică faţă de acceptarea alterităţii pe care o presupune prezenţa străină.
De aproape două decenii, asistăm la un nou gen de dezbateri care pun în inferioritate preocuparea pentru aspectele de securitate ținând de migraţie, sau teoria aşa-numitei „migraţii zero”, în avantajul priorităţii acordate unor probleme stringente care, la orizontul viitorilor zece ani, pot atinge şi chiar depăşi frontierele situaţiilor de criză.
Şi este vorba de fenomene cu perspectivă de dezvoltare critică: îmbătrânirea demografică în spaţiul european, ascensiunea emigraţiei intra-europene, determinată de speranţa într-o ameliorare a nivelului de viaţă material şi profesional, rarefierea, din această cauză, a potenţialului propriu al mâinii de lucru şi orientarea către o mai largă deschidere a porţilor în faţa mâinii de lucru venită din afara spaţiului european, migraţia elitelor intelectuale şi înalt profesionalizate către spaţii europene mai propice unei manifestări creative etc.
Nu este necunoscut, pe de altă parte, faptul că, sub influenţa globalizării, a circulaţiei informaţiilor şi a comunicării, există percepţia potrivit căreia lumea se polarizează tot mai mult între un Nord dezvoltat şi un Sud aflat în curs de dezvoltare sau prea puţin dezvoltat. Iar, din perspectivă geografică, Europa privită dinspre sud este şi va continua să fie receptată ca un pol al prosperităţii şi ca un reper de direcţionare a traiectoriilor şi destinaţiilor migraţiei.
Pentru Europa, cu persistenţa declajelor sale între mecanismele de gestionare a migraţiei, o „europenizare” efectivă şi raţională a poziţiilor şi abordărilor în acest segment rămâne instrumentul cel mai favorizant al politicilor pozitive. Se impune condiţia ca, în comun, să se convină asupra necesităţii de înlăturare a confuziilor şi discrepanţelor, pe de o parte, şi de renunţare la retorica ipocriziei care însoţeşte, încă, discursul privitor la provocarea migraţionistă.
Ține de răspunderea „noii Uniuni Europene” de după alegerile parlamenare din acest an, să îşi înscrie pe agenda de lucru, o dinamizare şi o mobilizare mai sustenabilă a statelor membre şi a celor peste 500 milioane de cetăţeni europeni. Se simte nevoia unei regândiri inovatoare a propriei sale identităţi comunitare şi a locului pe care europeismul trebuie să il aibă în concertul global al naţiunilor lumii. Acest lucru se poate realiza fructificând învăţămintele desprinse din existenţa de până acum, pentru a da o nouă dimensiune Europei asaltată de provocările lumii de mâine, inclusiv, provocarea migraţionistă.
Vladimir - Adrian COSTEA1
Abstract
In this article, we highlight the main vulnerabilities to security and cooperation at the level of the European Union, referring to the stages of (re)defining and delimiting the internal and external borders of the European Union. Our objective is to identify the EU’s main steps regarding the management of internal and external borders, in the context of the migration crisis and the delimitation of the external border of the EU after the production of Brexit. Our analysis highlights the main steps and improvements that have contributed to achieving a security, freedom and justice environment within the Union, but which still needs support from the Member States in order to become stronger.
Keywords: borders, migration crisis, Brexit, European Union.
Introducere
Raportându-ne la provocările la adresa unității și securității Uniunii Europene din ultimii ani, în acest articol problematizăm asupra demersurilor de (re)definire a frontierelor interne și externe ale Uniunii, urmărind să suprindem impactul generat de afluxul masiv de migranți și refugiați, respectiv de negocierile asupra Brexit. Plsarea demersurilor UE privind (re)definirea și delimitarea frontierelor interne și externe în raport cu gestionarea crizelor sociale, economice și politice, ne ajută să identificăm și să înțelegem principalele vulnerabilități care pot crea premisele limitării cooperării între statele membre.
Demersul nostru urmărește, de asemenea, identificarea principalelor direcții de angajare a UE în cadrul procesului de înlăturare a controalelor la frontierele interne și de instituținalizare a controlului la frontierele externe.
Conceptualizarea și (re)configurarea frontierelor UE
Dezideratul unei “lumi fără margini”2 evocat în ultimele trei decenii de către susținătorii globalizării a fost infirmat de practicile complexe și neuniforme de reglementare și militarizare a frontierelor3. Brexit-ul și alegerea lui Trump la Casa Albă determină transformări semnificative asupra modului în care sunt definite și delimitate granițele4. Raportându-se la decizia Regatului Unit al Marii Britanii de a ieși din Uniunea Europeană, Gilmartin, Burke Wood și O’Callaghan identifică două schimbări majore, reprezentate de: a) readucerea în prim plan a anxietății generate de granița terestră de 310 mile între Irlanda și Irlanda de Nord și b) deblocarea normelor privind frontierele externe ale UE5. Reconfigurarea granițelor dintre Regatul Unit și Uniunea Europeană instaurează o imagine alternativă asupra frontierelor, caracteristica principală fiind reprezentată de “modificarea mai largă a granițelor în cadrul UE6”. Lipsa consensului în jurul granițelor constituie apariția unei “gândiri de frontieră […] moment în care imaginarul sistemului mondial modern e fisurat”7. Destabilizarea modelelor dominante de înțelegere a frontierelor deschide nou model de redefinire a granițelor8.
“Situri suverane de securitate, precum și locuri mobile de întâlnire”9, frontierele servesc la delimitarea teritoriului și la aplicarea normelor de includere și excludere a mutiplelor forme de mobilitate, pe care le ierarhizează în raport cu nivelul de amenințare10. Minca și Rijke au observat astel că o atenție mai mare acordată asupra granițelor a întărit de fapt retorica bazată pe construirea zidurilor11, tendință explicată de Wendy Brown12 ca fiind “un semn al scăderii puterii statului, mai degrabă decât un spectacol de forță”13. Arhitectura frontierelor a suferit modificări sub influența globalizării și apariția noilor tehnologii digitale și de comunicare14.
În spațiul comunitar, granițele au dobândit inițial eminamente două componente (economică și de securitate), pe baza cărora a fost structurat schimbului internațional de capital, bunuri și servicii, principalele politici de reformă a Uniunii Europene urmărind înlăturarea obstacolelor în vederea accesului la piețele naționale ale statelor membre și protejarea exertioară a acestora15. Transformările frontaliere din UE s-au bazat simultan pe înlăturarea controalelor la frontierele interne și pe instituținalizarea controlului la frontierele externe ale UE (dar în același timp frontiere ale statelor naționale)16. Caracterul supranațional de graniță externă a UE atenuează în mod substanțial rolul de frontieră națională, datorită proceselor ambivalente pe care UE le desfășoară (dintre care menționăm aplicarea acquis-ului Schengen, controlul și supravegherea frontierelor de către agenții de control din cadrul UE, apicarea politicilor de azil și de vecinătate ale UE)17.
“Fortress Europe”18 servește “simultan ca bariere, poduri, resurse și simboluri ale identității”19. “Paradoxul frontierelor UE”20 este reprezentat de caracterul mobil21 și eterogen22 al acestora, situate între demersurile privind “debordering” și “rebordering”23. Analizând frontierele UE din perspectiva funcțiilor, Etienne Balibar identifică următoarele atribute diferite: supra-determinarea, natura polisemică, omniprezența și eterogenitatea24. Entitate culturală și geografică, Uniunea Europeană este descrisă de William Wallace prin raportare la ambiguitatea procesului de extindere care nu permite o definire clară a frontierelor externe ale UE25. Criza migrației a accentuat însă imaginea de “Europa ca o fortăreață” care își securizează granițele împotriva migrației neregulate și nedorite, UE fiind prezentă nu doar la granițele externe ale statelor membre, ci și în zonele de frontieră (cunoscute ca fiind zone tampon stabile)26. Pe plan intern, prin intermediul Acordului Schengen, UE a creat de facto o zonă de securitate internă între toți membrii spațiului Schengen, fiind înlăturate controalele la frontierele interne, în timp ce “frontiera externă a fiecărui stat membru al zonei Schengen a devenit o problemă de interes comun”27. Etapele de extindere a Uniunii au modificat profund liniile de demarcație ale frontierei externe28, în timp ce adoptarea Convenției de punere în aplicare a acordului Schengen din 14 iunie 1985 și a Regulamentului Dublin II (care a înlocuit Convenţia de la Dublin din 1990) au urmărit crearea unui spațiu de libertate, securitate și justiție29 care conferă o identitate proprie (de natură economică, socială și politică) Uniunii Europene30. Frontierele UE nu reprezintă, astfel, doar suma frontierelor externe ale statelor membre aflate la periferie (din punct de vedere geografic), ci și un ansamblu de norme și demersuri care urmăresc adoptarea și aplicarea unei abordări comune din partea statelor membre31.
Gestionarea frontierelor interne și externe ale UE
Demersurile UE privind realizarea și consolidarea spațiului Schengen (spațiu unic fără controale la frontierele interne) și aplicarea unor standarde comune la controalele la frontierele sale externe au servenit, grossso modo, în momentul intensificării fluxurilor migratorii și a amenințărilor în materie de securitate. Momentul definirii frontierelor externe ale Uniunii Europene se suprapune peste începutul implicării oficiale în problemele interne și externe de securitate comune, rolul UE fiind definit o dată cu intrarea în vigoare a Tratatului de la Maastricht din 1993 32. Politica externă și de securitate comună (PESC, al doilea pilon al Uniunii), împreună cu Justiția și Afacerile interne (JHA, al treilea pilon al Uniunii) au reglementat, după Maastricht, politicile și demersurile Uniunii pentru a oferi cetățenilor săi “un spațiu de libertate, securitate și justiție, fără frontiere interne, în interiorul căruia este asigurată libera circulație a persoanelor, în corelare cu măsuri adecvate privind controlul la frontierele externe, dreptul de azil, imigrarea, precum și prevenirea criminalității și combaterea acestui fenomen” (art. 3 alin. (2) din TUE)33.
Conturarea primei forme de gestionare comună a frontierelor externe o identificăm în urma semnării Acordului Schengen34, completat cinci ani mai târziu cu Convenția de punere în aplicare a acordului Schengen35. Acquis-ul Schengen, integrat prin Tratatul de la Amsterdam în ordinea juridică a UE, cuprinde cinci categorii principale de măsuri, pilonul central fiind reprezentat de Codul frontierelor Schengen36, instrument care urmărește aplicarea uniformă a normelor. Sistemul de informații Schengen (SIS) pune la dispoziția autorităților din UE un sistem informatic de schimb de informații care conține peste 80 de milioane de semnalări privind persoane și obiecte căutate sau dispărute37. Consultat în 2017 de peste 5 miliarde de ori de către autorități, SIS a generat “peste 240 000 de rezultate pozitive privind alertele din alte țări (semnalări emise de o altă țară)”38, aducând astfel o importantă contribuție la menținerea securității internaționale în spațiul Schengen39. Reforma din 2018 a introdus categorii suplimentare de semnalări în sistem40, SISII fiind înlocuit de trei regulamente privind cooperarea polițienească și judiciară în materie penală41, verificările la frontieră42, respectiv returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală43.
Un alt instrument la care au acces statele membre ale Uniunii este reprezentat de Fondul pentru securitate internă - componenta frontiere și vize (FSI), mecanism care urmărește repartizarea sarcinilor și compensarea costurilor alocate de către statele membre pentru controlul frontierelor care coincid cu frontierele externe ale UE44. Pentru a asigura un nivel ridicat de securitate în Uniune și pentru a facilita călătoriile legitime, UE a alocat pentru FSI 3,8 miliarde EUR pentru perioada financiară 2014 - 202045. Adoptarea în noiembrie 2017 a Regulamentului privind Sistemul de intrare/ieșire (EES)46 a contribuit la accelerarea și consolidarea verificărilor la frontiere pentru resortisanții țărilor terțe47. Informatizarea EES a contribuit la consolidarea securității interne, intensificarea luptei împotriva terorismului, reducerea timpului pentru verificările la frontieră, calcularea automată a șederii autorizate pentru fiecare călător, accesul autorităților la istoricul călătorilor48.
Extinderea domeniului de aplicare al activităților Agenției Europene pentru Poliția de Frontieră și Garda de Coastă (Frontex) reprezintă un pas important în vederea consolidării efortului comun al Uniunii privind gestionarea migrației, lupta împotriva criminalității transfrontaliere, respectiv operațiunile de căutare și salvare49. Concret, Frontex a dobândit “un rol mai important în returnarea migranților în țările lor de origine, în conformitate cu deciziile luate de autoritățile naționale”50, putând interveni și acorda asistență statelor membre, la solicitarea Consiliului, în circumstanțe excepționale (nerespectarea unei decizii obligatorii de către un stat membru, punerea în pericol a funcționării spațiului Schengen)51. Propunerea Comisiei, prezentată în septembrie 2018, se plasează pe același palier al consolidării și extinderii competențelor Frontex52. “Piatra de temelie” a noului Regulament (care urmează să intre în vigoare la sfârșitul anului 2019) este reprezentată de introducerea unei rezerve permanente de 10.000 de polițiști de frontieră (pe deplin operațională până în 2027), pentru a sprijini în orice moment statele membre53. Merită menționată contribuția importantă a Președinției României la Consiliul UE, valorificată prin acordul infornal cu reprezentanții Parlamentului European, confirmat ulterior de ambasadorii la UE54.
În schimb, afluxul masiv de refugiați și migranți a generat atât criza umanitară din Marea Mediterană, cât și o criză politică în cadrul Uniunii. Ridicarea de garduri la frontierele externe ale spațiului Schengen s-a suprapus peste imaginea pierderii de vieți omenești pe rutele de migrație din Marea Mediterană, fiind astfel adusă în discuție existența unei crize valorice și identitare a Uniunii. Încălcarea prevederilor din Codul Frontierelor Schengen (art. 14, alin. (2)), blocajul decizional din cadrul Uniunii, accentuarea discursului antieuropean, populist și naționalist, negocierile “incomode” cu Turcia, au evidențiat limitele cooperării între statele membre, precum și dificultățile de a răspunde rapid provocărilor care pun în pericol securitatea la frontiere. Slovacia și Ungaria au contestat la Curtea de Justiție a UE decizia Consiliului privind cotele obligatorii de relocare55, însă cele două acțiuni au fost respinse56. Aceste demersuri evidențiază însă lipsa consensului între instituțiile UE și statele membre.
Apărut pe fondul alimentării “fobiei” de migranți și refugiați, Brexitul a întărit nevoia unui răspuns ferm și rapid, susținut de o abordare comună din partea celorlalte 27 de state membre. Spre deosebire de disputele politice și ideologice generate de criza migrației, cele 27 de state membre au făcut front comun, desemnând o singură persoană pentru a purta negocierile în numele Uniunii și al statelor membre. Imperativul UE către Regatul Unit de a păstra o graniță soft (deschisă) având în vedere “situația unică a Irlandei de Nord”57 (parte în continuare a Uniunii vamale a UE)58, evidențiază “poziția hegemonică asumată de UE în modelarea normelor în jurul granițelor”59. Subiectul privind frontiera dintre Republica Irlanda şi Irlanda de Nord a dus în impas negocierile asupra Acordului de retragere, generând inclusiv implicații de natură psihologică, Michel Barnier semnalând că “integrarea europeană a ajutat la eliminarea frontierelor care au existat cândva pe hărți și în minte. Brexit schimbă fronierele externe ale UE”60.
(Re)gândirea frontierelor reprezintă însă un proces amplu, care necesită susținerea din partea statelor membre, scenariu care devine mai puțin probabil dacă ținem cont de noua legislatură a Parlamentului European și de creșterea nivelului de fragmentare a grupurilor politice.
Concluzii
În acest articol, am evidențiat necesitatea unei abordări unitare împreună cu utilizarea unor instrumente flexibile din partea Uniunii și a statelor membre pentru gestionarea frontierelor interne și externe ale UE. Demersul nostru a evidențiat vulnerabilitățile la adresa securității și cooperării la nivel comunitar, identificând astfel principalele riscuri survenite în procesul de (re)definire și delimitare a frontierelor interne și externe ale UE.
Raportându-ne la noile modificări privind gestionarea frontierelor, am identificat principalele progrese și etape care au contribuit la realizarea unui spațiu de securitate, libertate și justiție în cadrul Uniunii, dar care necesită în continuare o susținere din partea statelor membre în vederea consolidării acestuia.
* * *
NOTE
1. Vladimir-Adrian Costea este doctorand la Şcoala Doctorală din cadrul Facultăţii de Ştiinţe Politice a Universităţii din Bucureşti (FSPUB), coordonator ştiinţific Prof. Univ. Dr. Georgeta Ghebrea (email: costea.vladimir-adrian@fspub.unibuc.ro). A publicat articole despre acordarea măsurilor de clemență și dinamica nivelului de ocupare al penitenciarelor în spațiul românesc, în Studia. Romanian Political Science Review, Revista de drept constituțional, Revista Română de Sociologie și Revista Polis.
2. Thomas L. Friedman, The world is flat: The globalized world in the twenty-first century, London, Penguin, 2006.
3. Reece Jones, Violent borders: Refugees and the right to move, London, Verso Books, 2016; Reece Jones și Corey Johnson, “Border militarisation and the re-articulation of sovereignty”, Transactions of the Institute of British Geographers, 41(2), 2016, pp. 187–200; Mary Gilmartin, Patricia Burke Wood și Cian O’Callaghan, Borders, Mobility and Belonging in the Era of Brexit and Trump, Bristol, Policy Press, 2018, p. 10.
4. Gilmartin, Burke Wood și O’Callaghan, Borders, Mobility and Belonging in the Era of Brexit and Trump, p. 10.
5. Ibidem.
6. Idem, p. 34
7. Walter Mignolo, Local histories/global designs: Coloniality, subaltern knowledges, and border thinking, Princeton, Princeton University Press, 2000, p. 23, apud. Gilmartin, Burke Wood și O’Callaghan, Borders, Mobility and Belonging in the Era of Brexit and Trump, p. 34.
8. Gilmartin, Burke Wood și O’Callaghan, Borders, Mobility and Belonging in the Era of Brexit and Trump, p. 34.
9. Karen E. Till, Juanita Sundberg, Wendy Pullan, Charis Psaltis, Chara Makriyianni, Rana Zincir Celal, Meltem Onurkan Samani, Lorraine Dowler, “Interventions in the political geographies of walls”, Political Geography, 33 (1), 2013, pp. 52–62.
10. Gilmartin, Burke Wood și O’Callaghan, Borders, Mobility and Belonging in the Era of Brexit and Trump, p. 12.
11. Claudio Minca și Alexandra Rijke, “Walls! Walls! Walls!”, Society and Space, 2017, dispo-nibil la: http://societyandspace.org/2017/04/18/walls-walls-walls/.
12. Wendy Brown, Walled states, waning sovereignty, New York, Zone, 2010.
13. Gilmartin, Burke Wood și O’Callaghan, Borders, Mobility and Belonging in the Era of Brexit and Trump, p. 12.
14. William Walters, “Border/Control”, European Journal of Social Theory, 9 (2), 2006, pp. 187–203; William Walters, “Rethinking borders beyond the state”, Comparative European politics, 4, 2006, pp. 141–159, apud. Andreas Müller, Governing Mobility Beyond the State. Centre, Periphery and the EU’s External Borders, Basingstoke, Palgrave Macmillan, 2014, p. 23.
15. Andreas Müller, Governing Mobility Beyond the State. Centre, Periphery and the EU’s External Borders, Basingstoke, Palgrave Macmillan, 2014, p. 1.
16. Idem, p. 2.
17. Ibidem.
18. A se vedea Dennis Broeders, “The new digital borders of Europe – EU databases and the surveillance of irregular migrants”, International Sociology, 22 (1), 2007, pp. 71–92; Jef Huysmans, “The European Union and the securitization of migration”, Journal of Common Market Studies,38(5),2000, pp. 751–777, Andrew W. Neal, “Securitization and Risk at the EU Border: The Origins of FRONTEX”,JCMS: Journal of Common Market Studies, 47 (2), 2009, pp. 333–356.
19. Liam O’Dowd, “The Changing Significance of European Borders”, Regional and Federal Studies, 12 (4), 2002, pp. 13–36, apud. Müller, Governing Mobility Beyond the State. Centre, Periphery and the EU’s External Borders, p. 9.
20. Thomas Diez, “The paradoxes of Europe’s borders”, Comparative European politics, 4, 2006, pp. 235–252.
21. Ibidem.
22. Etienne Balibar, Politics and the Other Scene, London, Verso, 2002.
23. James Wesley Scott și Henk van Houtum, “Reflections on EU territoriality and the ‘bordering’ of Europe”, Political Geography, 28 (5), 2009, pp. 271–273, apud. Müller, Governing Mobility Beyond the State. Centre, Periphery and the EU’s External Borders, p. 9. Vezi și Valentina Kostadinova, The European Commission and the Transformation of EU Borders, London, Palgrave Macmillan, 2017, pp. 58-66.
24. Etienne Balibar, Politics and the Other Scene, London, Verso, 2002, pp. 78-81, apud. Müller, Governing Mobility Beyond the State. Centre, Periphery and the EU’s External Borders, p. 21.
25. William Wallace, “Where does Europe end? Dilemmas of inclusion and exclusion”, pp. 78–94 in Jan Zielonka (ed.), Europe unbound. Enlarging and reshaping the boundaries of the European Union, London, Routledge, 2002, apud. Müller, Governing Mobility Beyond the State. Centre, Periphery and the EU’s External Borders, p. 37.
26. Raffaella A. Del Sarto, “Borderlands: The Middle East and North Africa as the EU’s Southern Buffer Zone”, pp. 149–176, in Dimitar Beckev și Kalypso Nicolaidis (eds), Mediterranean Frontiers: Borders, Conflicts and Memory in a Transnational World, London, I.B Tauris, 2010, apud. Müller, Governing Mobility Beyond the State. Centre, Periphery and the EU’s External Borders, p. 40.
27. Jorg Monar, “The European Union’s ‚Integrated Management’ of External Borders”, pp. 145–161 in Joan DeBardeleben (ed.), Soft or Hard Borders? Managing the Divide in an Enlarged Europe, Aldershot, Ashgate, 2005, apud. Müller, Governing Mobility Beyond the State. Centre, Periphery and the EU’s External Borders, pp. 43-44.
28. Luiza Bialasiewicz, Stuart Elden și Joe Pinter, “Constitution of EU Territory”, Comparative European Politics, 3 (3), 2005, pp. 333–363; Etienne Balibar, “The Borders of Europe”, in Pheng Cheah și Bruce Robbins (Eds.), Cosmopolitics. Thinking and Feeling beyond the Nation, Minneapolis, University of Minnestota Press, 1998, pp. 216-229; Thomas Diez, “The paradoxes of Europe’s borders”, Comparative European politics, 4, 2006, pp. 235–252; apud. Valentina Kostadinova, The European Commission and the Transformation of EU Borders, London, Palgrave Macmillan, 2017, p. 4.
29. Valentina Kostadinova, The European Commission and the Transformation of EU Borders, London, Palgrave Macmillan, 2017, pp. 52-53.
30. Ibidem.
31. Idem, p. 190.
32. Cian C. Murphy și Diego Acosta Arcarazo, “Rethinking Europe’s Freedom, Security and Justice”, in Diego Acosta Arcarazo și Cian C Murphy (Eds.), EU Security and Justice Law After Lisbon and Stockholm, Oxford and Portland, Oregon, HART Publishing, 2014, pp. 2-4.
33. Ibidem.
34. Semnat la 14 iunie 1985 de cinci din cele zece state membre ale Comunității Economice Europene.
35. Convenția din 19 iunie 1990 de punere în aplicare a Acordului Schengen din 14 iunie 1985 între guvernele statelor din Uniunea Economică Benelux, Republicii Federale Germania și Republicii Franceze privind eliminarea treptată a controalelor la frontierele comune (JO L 239, 22.9.2000). În prezent, 26 de țări europene se află în Spațiului Schengen, din care nu fac parte Regatul Unit, Irlanda, Croația, Bulgaria și România.
36. Regulamentul (UE) 2016/399 al Parlamentului European și al Consiliului din 9 martie 2016 cu privire la Codul Uniunii privind regimul de trecere a frontierelor de către persoane (Codul Frontierelor Schengen) (text codificat) (JO L 77, 23.3.2016, p. 1).
37. Parlamentul European, “Gestionarea frontierelor externe”, fișă tehnică UE, 2019.
38. Ibidem.
39. Ibidem.
40. Semnalări privind persoane suspectate sau căutate necunoscute, semnalări preventive pentru copii expuși riscului de răpire de către unul dintre părinți, semnalări înscopul returnării, o semnalare legată de deciziile de returnare emise pentru resortisanți ai țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală, pe lângă amprente palmare, amprente digitale, imagini faciale și DNA privind persoane dispărute, pentru confirmarea identității acestora.” În Parlamentul European, “Gestionarea frontierelor externe”, fișă tehnică UE, 2019.
41. Regulamentul (UE) 2018/1862 din 28 noiembrie 2018 privind instituirea, funcționarea și utilizarea Sistemului de informații Schengen (SIS) în domeniul cooperării polițienești și al cooperării judiciareîn materie penală, de modificare și de abrogare a Deciziei 2007/533/JAI a Consiliului și de abrogarea Regulamentului (CE) nr. 1986/2006 al Parlamentului European și al Consiliului și a Deciziei 2010/261/UE a Comisiei (JO L 312, 7.12.2018, pp. 56-106).
42. Regulamentul (UE) 2018/1861 din 28 noiembrie 2018 privind instituirea, funcționarea șiutilizarea Sistemului de informații Schengen (SIS) în domeniul verificărilor la frontiere, de modificare a Convenției de punere în aplicare a Acordului Schengen și de modificare și abrogare aRegulamentului (CE) nr. 1987/2006 (JO L 312, 7.12.2018, pp. 14–55).
43. Regulamentul (UE) 2018/1860 din 28 noiembrie 2018 privind utilizarea Sistemului de Informații Schengen pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală (JO L 312,7.12.2018).
44. Parlamentul European, “Gestionarea frontierelor externe”, fișă tehnică UE, 2019.
45. Ibidem.
46. Regulamentul (UE) 2017/2226 al Parlamentului European și al Consiliului din 30 noiembrie 2017 de instituire a Sistemului de intrare/ieșire (EES) pentru înregistrarea datelor de intrare și de ieșire și a datelor referitoare la refuzul intrării ale resortisanților țărilor terțe care trec frontierele externe ale statelor membre, de stabilire a condițiilor de acces la EES în scopul aplicării legii și de modificare a Convenției de punere în aplicare a Acordului Schengen și a Regulamentelor (CE) nr. 767/2008 și 1077/2011, JO L 327, 9.12.2017, p. 20-82.
47. Parlamentul European, “Gestionarea frontierelor externe”, fișă tehnică UE, 2019.
48. Ibidem.
49. Regulamentul (UE) 2016/1624 din 14 septembrie2016 privind Poliția de frontieră și garda de coastă la nivel european și de modificare a Regulamentului (UE)2016/399 al Parlamentului European și al Consiliului și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 863/2007 al Parlamentului European și al Consiliului, a Regulamentului (CE) nr. 2007/2004 al Consiliului și a Deciziei 2005/267/CE a Consiliului, JO L 251 16.9.2016, p. 1.
50. Parlamentul European, “Gestionarea frontierelor externe”, fișă tehnică UE, 2019.
51. Ibidem.
52. Propunere de regulament privind poliția de frontieră și garda de coastă la nivel european și de abrogarea Acțiunii Comune nr. 98/700/JAI a Consiliului, a Regulamentului (UE) nr. 1052/2013 al Parlamentului European și al Consiliului și a Regulamentului (UE) nr. 2016/1624 al Parlamentului European și al Consiliului COM(2018)0631.
53. Parlamentul European, “Gestionarea frontierelor externe”, fișă tehnică UE, 2019.
54. Președinția României la Consiliul Uniunii Europene, “Poliția de frontieră și garda de coastă la nivel european: Consiliul confirmă acordul cu privire la consolidarea mandatului”, 1 aprilie 2019, disponibil la: https://www.romania2019.eu/ 2019/04/01/politia-de-frontiera-si-garda-de-coasta-la-nivel-european-consiliul-confirma-acordul-cu-privire-la-consolidarea-mandatului/.
55. Decizia (UE) 2015/1601 a Consiliului din 22 septembrie 2015 de instituire a unor măsuri provizorii în domeniul protecției internaționale în beneficiul Italiei și al Greciei, JO L 248, 24.9.2015, pp. 80-94.
56. Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 6 septembrie 2017, Republica Slovacă și Ungaria împotriva Consiliului Uniunii Europene, Acțiune în anulare – Decizia (UE) 2015/1601 – Măsuri provizorii în domeniul protecției internaționale în beneficiul Republicii Elene și al Republicii Italiene – Situație de urgență caracterizată de un aflux brusc de resortisanți ai unor țări terțe pe teritoriul unor state membre – Transferul acestor resortisanți pe teritoriul celorlalte state membre – Alocări de transfer – Articolul 78 alineatul (3) TFUE – Temei juridic – Condiții de aplicare – Noțiunea «act legislativ» – Articolul 289 alineatul (3) TFUE – Caracterul obligatoriu pentru Consiliul Uniunii Europene al concluziilor adoptate de Consiliul European – Articolul 15 alineatul (1) TUE și articolul 68 TFUE – Norme fundamentale de procedură – Modificarea propunerii Comisiei Europene – Solicitarea unei noi consultări a Parlamentului European și a unui vot unanim în cadrul Consiliului Uniunii Europene – Articolul 293 TFUE – Principiile securității juridice și proporționalității. Cauzele conexate C-643/15 și C-647/15.
57. Poziție prezentată în ianuarie 2017 de către negociatorul-șef al Uniunii Europene privind Brexit, Michel Barnier. A se vedea Gilmartin, Burke Wood și O’Callaghan, Borders, Mobility and Belonging in the Era of Brexit and Trump, p. 19.
58. A se vedea European Commission, “Joint report from the negotiators of the European Union and the United Kingdom government on progress during phase 1 of negotiations under Article 50 on the United Kingdom’s orderly withdrawal from the European Union’, TF0 (2017) 19 – Commission to EU 27, 8 decembrie 2017, disponibil la: https://ec.europa.eu/commission/ sites/beta-political/files/joint_report.pdf, European Commission, “European Commission draft withdrawal agreement on the withdrawal of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland from the European Union and the European Atomic Energy Community’, TF50 (2018) 33 – Commission to EU 27, 28 februarie 2018, disponibil la: https://ec.europa.eu/commission/publications/draft-withdrawal-agreement-withdrawalunited-kingdom-great-britain-and-northern-irelandeuropean-union-andeuropean-atomic-energy community_en.
59. Idem, p. 24.
60. “European integration helped to remove borders that once existed on maps and in minds. Brexit changes the external borders of the EU.” in European Commission, “Speech by Michel Barnier at the Joint Houses of the Oireachtas (Houses of Parliament of Ireland)”, Dublin, 11 mai 2017, disponibil la: https://europa.eu/rapid/press-release_SPEECH-17-1276_en.htm.
Bibliografie
Surse primare:
1. Convenția din 19 iunie 1990 de punere în aplicare a Acordului Schengen din 14 iunie 1985 între guvernele statelor din Uniunea Economică Benelux, Republicii Federale Germania și Republicii Franceze privind eliminarea treptată a controalelor la frontierele comune (JO L 239, 22.9.2000).
2. Decizia (UE) 2015/1601 a Consiliului din 22 septembrie 2015 de instituire a unor măsuri provizorii în domeniul protecției internaționale în beneficiul Italiei și al Greciei (JO L 248, 24.9.2015).
3. European Commission, “Speech by Michel Barnier at the Joint Houses of the Oireachtas (Houses of Parliament of Ireland)”, Dublin, 11 mai 2017.
4. European Commission, “Joint report from the negotiators of the European Union and the United Kingdom government on progress during phase 1 of negotiations under Article 50 on the United Kingdom’s orderly withdrawal from the European Union’, TF0 (2017) 19 – Commission to EU 27, 8 decembrie 2017,
5. European Commission, “European Commission draft withdrawal agreement on the withdrawal of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland from the European Union and the European Atomic Energy Community’, TF50 (2018) 33 – Commission to EU 27, 28 februarie 2018.
6. Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 6 septembrie 2017, Republica Slovacă și Ungaria împotriva Consiliului Uniunii Europene, Acțiune în anulare – Decizia (UE) 2015/1601 – Măsuri provizorii în domeniul protecției internaționale în beneficiul Republicii Elene și al Republicii Italiene – Situație de urgență caracterizată de un aflux brusc de resortisanți ai unor țări terțe pe teritoriul unor state membre – Transferul acestor resortisanți pe teritoriul celorlalte state membre – Alocări de transfer – Articolul 78 alineatul (3) TFUE – Temei juridic – Condiții de aplicare – Noțiunea «act legislativ» – Articolul 289 alineatul (3) TFUE – Caracterul obligatoriu pentru Consiliul Uniunii Europene al concluziilor adoptate de Consiliul European – Articolul 15 alineatul (1) TUE și articolul 68 TFUE – Norme fundamentale de procedură – Modificarea propunerii Comisiei Europene – Solicitarea unei noi consultări a Parlamentului European și a unui vot unanim în cadrul Consiliului Uniunii Europene – Articolul 293 TFUE – Principiile securității juridice și proporționalității. Cauzele conexate C-643/15 și C-647/15.
7. Parlamentul European, “Gestionarea frontierelor externe”, fișă tehnică UE, 2019.
8. Propunere de regulament privind poliția de frontieră și garda de coastă la nivel european și de abrogarea Acțiunii Comune nr. 98/700/JAI a Consiliului, a Regulamentului (UE) nr. 1052/2013 al Parlamentului European și al Consiliului și a Regulamentului (UE) nr. 2016/1624 al Parlamentului European și al Consiliului COM(2018)0631.
9. Regulamentul (UE) 2016/399 al Parlamentului European și al Consiliului din 9 martie 2016 cu privire la Codul Uniunii privind regimul de trecere a frontierelor de către persoane (Codul Frontierelor Schengen) (text codificat) (JO L 77, 23.3.2016).
10. Regulamentul (UE) 2016/1624 din 14 septembrie2016 privind Poliția de frontieră și garda de coastă la nivel european și de modificare a Regulamentului (UE)2016/399 al Parlamentului European și al Consiliului și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 863/2007 al Parlamentului European și al Consiliului, a Regulamentului (CE) nr. 2007/2004 al Consiliului și a Deciziei 2005/267/CE a Consiliului (JO L 251 16.9.2016).
11. Regulamentul (UE) 2017/2226 al Parlamentului European și al Consiliului din 30 noiembrie 2017 de instituire a Sistemului de intrare/ieșire (EES) pentru înregistrarea datelor de intrare și de ieșire și a datelor referitoare la refuzul intrării ale resortisanților țărilor terțe care trec frontierele externe ale statelor membre, de stabilire a condițiilor de acces la EES în scopul aplicării legii și de modificare a Convenției de punere în aplicare a Acordului Schengen și a Regulamentelor (CE) nr. 767/2008 și (UE) nr. 1077/2011 (JO L 327, 9.12.2017).
12. Regulamentul (UE) 2018/1860 din 28 noiembrie 2018 privind utilizarea Sistemului de Informații Schengen pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală (JO L 312,7.12.2018).
13. Regulamentul (UE) 2018/1861 din 28 noiembrie 2018 privind instituirea, funcționarea șiutilizarea Sistemului de informații Schengen (SIS) în domeniul verificărilor la frontiere, demodificare a Convenției de punere în aplicare a Acordului Schengen și de modificare și abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1987/2006 (JO L 312, 7.12.2018).
14. Regulamentul (UE) 2018/1862 din 28 noiembrie 2018 privind instituirea, funcționarea și utilizarea Sistemului de informații Schengen (SIS) în domeniul cooperării polițienești și al cooperării judiciareîn materie penală, de modificare și de abrogare a Deciziei 2007/533/JAI a Consiliului și de abrogarea Regulamentului (CE) nr. 1986/2006 al Parlamentului European și al Consiliului și a Deciziei 2010/261/UE a Comisiei (JO L 312, 7.12.2018).
Surse secundare:
1. ACOSTA ARCARAZO, Diego și Cian C. MURPHY (eds.), EU Security and Justice Law After Lisbon and Stockholm, Oxford and Portland, Oregon, HART Publishing, 2014.
2. BALIBAR, Etienne, Politics and the Other Scene, London, Verso, 2002.
3. BECKEV, Dimitar și Kalypso NICOLAIDIS (eds), Mediterranean Frontiers: Borders, Conflicts and Memory in a Transnational World, London, I.B Tauris, 2010.
4. BIALASIEWICZ, Luiza și Stuart ELDEN, Joe PINTER, “Constitution of EU Territory”, Comparative European Politics, 3 (3), 2005, pp. 333–363.
5. BROEDERS, Dennis, “The new digital borders of Europe – EU databases and the surveillance of irregular migrants”, International Sociology, 22 (1), 2007, pp. 71–92.
6. BROWN, Wendy, Walled states, waning sovereignty, New York, Zone, 2010.
7. CHEAH, Pheng și Bruce ROBBINS (eds.), Cosmopolitics. Thinking and Feeling beyond the Nation, Minneapolis, University of Minnestota Press, 1998.
8. DEBARDELEBEN, Joan (ed.), Soft or Hard Borders? Managing the Divide in an Enlarged Europe, Aldershot, Ashgate, 2005.
9. DIEZ, Thomas, “The paradoxes of Europe’s borders”, Comparative European politics, 4, 2006, pp. 235–252.
10. FRIEDMAN, Thomas L., The world is flat: The globalized world in the twenty-first century, London, Penguin, 2006.
11. GILMARTIN, Mary și Patricia BURKE WOOD, Cian O’CALLAGHAN, Borders, Mobility and Belonging in the Era of Brexit and Trump, Bristol, Policy Press, 2018.
12. HUYSMANS, Jef, “The European Union and the securitization of migration”, Journal of Common Market Studies, 38 (5), 2000, pp. 751–777.
13. JONES, Reece și Corey JOHNSON, “Border militarisation and the re-articulation of sovereignty”, Transactions of the Institute of British Geographers, 41(2), 2016, pp. 187–200.
14. JONES, Reece, Violent borders: Refugees and the right to move, London, Verso Books, 2016.
15. KOSTADINOVA, Valentina, The European Commission and the Transformation of EU Borders, London, Palgrave Macmillan, 2017.
16. MIGNOLO, Walter, Local histories/global designs: Coloniality, subaltern knowledges, and border thinking, Princeton, Princeton University Press, 2000.
17. MINCA, Claudio și Alexandra RIJKE, “Walls! Walls! Walls!”, Society and Space, 2017.
18. MÜLLER, Andreas, Governing Mobility Beyond the State. Centre, Periphery and the EU’s External Borders, Basingstoke, Palgrave Macmillan, 2014.
19. NEAL, Andrew W., “Securitization and Risk at the EU Border: The Origins of FRONTEX”, JCMS: Journal of Common Market Studies, 47 (2), 2009, pp. 333–356.
20. O’DOWD, Liam, “The Changing Significance of European Borders”, Regional and Federal Studies, 12 (4), 2002, pp. 13–36.
21. SCOTT, James Wesley și Henk VAN HOUTUM, “Reflections on EU territoriality and the ‘bordering’ of Europe”, Political Geography, 28 (5), 2009, pp. 271–273.
22. TILL, Karen E. și Juanita SUNDBERG, Wendy PULLAN, Charis PSALTIS, Chara MAKRIYIANNI, Rana ZINCIR CELAL, Meltem ONURKAN SAMANI, Lorraine DOWLER, “Interventions in the political geographies of walls”, Political Geography, 33 (1), 2013, pp. 52–62.
23. WALTERS, William, “Border/Control”, European Journal of Social Theory, 9 (2), 2006, pp. 187–203.
24. WALTERS, William, “Rethinking borders beyond the state”, Comparative European politics, 4, 2006, pp. 141–159.
25. ZIELONKA, Jan (ed.), Europe unbound. Enlarging and reshaping the boundaries of the European Union, London, Routledge, 2002.

SECURITATEA EURO-ATLANTICĂ

1

1. Așa cum a fost menționat în articolul Legătura transatlantică – relevanță actuală și de perspectivă (Pulsul Geostrategic nr. 275 din iulie-august 2019), în acest articol autorul continuă prezentarea legăturii transatlantice din perspectiva contribuției acesteia la asigurarea securității europene, mai ales din perspectiva Uniounii Europene.
2. Autorul, fost cadru militar activ, a trecut în rezervă în anul 2017 cu gradul de general. Generalul(r) Gheorghe Savu a îndeplinit diferite funcții de conducere în cadrul informațiilor pentru apărare, ultimele dintre acestea fiind Șef al Direcției Informații Militare și Director general al Direcției Generale de Informații a Apărării. În perioda 2012-2017, a îndeplinit funcțiile de ministru consilier în cadrul Reprezentanței Permanente a României la UE și de Reprezentant Militar al României la NATO și UE. Din anul 2017, este profesor asociat la Universitatea Națională de Apărare, Academia Națională de Informații Mihai Viteazul, Colegiul Național de Apărare și Școala Națională de Studii Politice și Administrative, unde predă cursuri de securitate euroatlantică, lidership strategic, diplomația apărării, sistemul decizional al UE, management și decizie în conflictele politico-militare.
3. Strategia Globală pentru Politică Externă și de Securitate a Uniunii Europene, https://eeas.europa.eu/topics/eu-global-strategy/17304/global-strategy-european-unions-foreign-and-security-policy_en
4. Sursă: https://www.nato.int/docu/review/2019/Also-in-2019/strengthening-eu-nato-relations/files/3706.jpg
5. Sursă: https://eeas.europa.eu/topics/eu-global-strategy/47517/implementing-global-strategy-eu-delivers-security-and-defence_en
6. Sursă: https://www.esjnews.com/eu-military-defence-fund
7. https://www.nato.int/cps/en/natohq/official_texts_156620.htm
8. https://www.nato.int/nato_static_fl2014/assets/pdf/pdf_2019_04/20190423_190423-MAP-eFP-flat-en.pdf

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

Figura nr.1 Spațiul euro-atlantic 4

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Figura nr. 2, Costul fragmentării și ineficienței cheltuielilor militare

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Figura nr.3 Întâlnirea președintelui Donald Trump cu Președintele Comisiei Europene Jean-Claude Junker și Înaltul Reprezentant pentru Politică Externă Federica Mogherini, mai 2017 6

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

UNIUNEA EUROPEANĂ

Ambasador prof. Dumitru CHICAN
Având o istorie pe cât de bogată, pe atât de intens evocată, aproape obsesiv, în discursul despre unitatea vechiului continent, sintagma pe care o folosim drept titlu pentru aceste rânduri are o semnificaţie cât se poate de simplă şi salutară. Ea se referă, în esenţa sa, la Uniunea Europeană şi la tot ceea ce, declarativ, juridic sau pragmatic se întreprinde cu respectabilă acribie pentru a face ca această „uniune” să fie protejată de lucrul comun, eficientizată şi resimţită în mod egal şi nediscriminatoriu de către entităţile care o compun prin liberă opţiune – de la cetăţenii europeni, la statele cărora aceştia le aparţin. Ceea ce, nu de puţine ori, dar tot mai frecvent, se dă uitării se regăseşte în realitatea că această unitate constituie, în integralitatea sa, un sistem de valori pe care ne place să le numim, cu mândrie, drept „europene specifice”. Valorile se manifestă într-un cadru universal şi diferit de acesta tocmai prin „europenismul” lor irepetabil şi inconfundabil.
Sistemul de valori pe temelia căruia a fost edificată unitatea europeană este „european”. Este perceput ca atare nu numai pentru că, din perspectivă istorică, îşi are originea în istoria şi conştiinţa apartenenţei la Europa, ci şi, poate într-o măsură chiar mai mare, pentru că a fost experimentat şi s-a manifestat ca european. Din rezultatele cunoscute pe care le-a avut în această ipostază, trebuie să fie menţionată apariţia însăşi a Uniunii Europene, pentru care acest sistem valoric reprezintă unul dintre lianţii decisivi pentru rezilienţa şi funcţionarea „ideii europene”.
Şi, în definitiv, cum trebuie înţeles, în morfologia sa, acest sistem european de valori? Fără a face un inventar, bine cunoscut de altfel, vom simplifica răspunsul la afirmaţia că ansamblul valorilor pe care europenii şi le adjudecă şi le revendică din perspectivă identitară poate fi definit ca un summum de concepte şi practici. De-a lungul secolelor acestea au călăuzit evoluţia continentului şi, mai ales, l-au ajutat să depăşească marile convulsii cu care s-a confruntat – inclusiv cele două războaie globale a căror scânteie a plecat din Europa şi nu din altă parte a lumii. În practicile pe care le menționam s-ar încadra codificarea drepturilor şi libertăţilor omului, ideea egalităţii între toţii cetăţenii, construcţia şi promovarea statului de drept şi a unei structuri sociale în care nimeni să nu se auto-situeze mai presus de litera şi spiritul legii, democraţia în toate formele sale de manifestare, prosperitatea pentru toţi şi contribuţia comună a tuturor la realizarea acesteia, înlocuirea forţei cu dialogul în soluţionarea conflictelor, solidaritatea ca forţă constructivă sau ca factor inhibant al segregaţiei, xenofobiei, rasismului în toate formele de manifestare a acestora şi enumerarea ar putea continua.
În contextul lumii globale şi al noilor provocări şi sfidări cu care Europa se confruntă în acest al doilea deceniu al noului secol XXI, se poate constata şi trebuie conştientizată realitatea apariţiei unor clivaje cu potenţial de evoluţie. Este vorba despre cele dintre constatarea şi enunţarea sistemului european de valori, pe de o parte şi credinţa în acesta şi în adeziunea practică şi morală la valori, pe de altă parte.
Din acest punct de vedere, ne referim, cu deosebire, la o tendinţă ascensională - manifestată atât la nivel social, cât şi în segmentul forţelor politice influente - către o tot mai vizibilă contestare şi abordare critică negativistă a acestor valori, fie în cadru sistemic, fie la niveluri secvenţiale. Se vorbeşte, astfel, de o idealizată „întoarcere la rădăcini” şi la supralicitarea valenţelor și nostalgiilor identitare naţionale. Se vorbeşte, în egală măsură, despre „democraţia controlată”, ori despre „democraţia liberală”. Factorul motrice al unor asemenea pusee este determinat, din păcate, nu de vreo febră patriotică şi identitară, ci de raţiuni mercantile, electorale, egoiste. Acestea dau naștere unui populism nociv şi unor ipostaze atitudinale nihiliste şi extremiste, în totală contradicţie cu ceea ce semnifică „ideea europeană” şi construcţia unităţii funcţionale prin solidaritate şi diversitate.
Nu sunt puţine argumentele care susţin afirmaţia că devenirea şi împlinirea Uniunii Europene se suprapune, în perioada modernă, cu istoria procesului de unificare instituţionalizată a continentului. Şi este bine să accentuăm această idee, într-un moment în care, în toamna acestui an, aceeaşi uniune este confruntată, pentru prima oară, cu un act - care poate fi doar un început - al fisurării, tot juridice şi instituţionale, act pe care imaginarul public l-a botezat „Brexit”. Populaţia Europei, obosită fie de un trecut războinic, fie de poverile care i-au fost impuse decenii de-a rândul, a căutat vindecarea în idealul unităţii. Această diversitate este specifică, nu numai la nivel naţional-statal, ci şi la nivel regional şi provincial, și, asemenea istoriei europene, este un produs al istoriei în varietatea formelor sale de manifestare.
Ce valoare paradigmatică mai poate avea, astăzi, faimosul slogan al „Europei cu două viteze”, cănd Brexitul devine realitate şi când retorica unionistă este fracturată de ameninţarea unor altor posibile exit-uri prefaţate de prefixuri derivate de la numele altor state membre?
Fără doar şi poate, în orice construcţie procesul evoluţiei nu este niciodată liniar, armonios şi convingător. Dar astăzi, la 26 de ani de la semnarea Tratatului de la Maastrich şi la doar 10 ani de la adoptarea Tratatului de la Lisabona, nu sunt puţini europenii - şi nu vorbim de elitele politice, ci de simplii cetăţeni „europeni” - care constată că, în mentalul public, Europa este încă dominată de obsesia vocabulelor „de Vest și de Est. Această separaţie într-o Europă a spaţiului elitist numit Schengen invocă o comunicare anevoioasă, dacă nu chiar lipsa comunicării între un Centru care emană directive şi o periferie destinată să fie un permanent executant al respectivelor directive. Nu sunt puţini nici „europenii” preocupaţi de siguranţa locurilor de muncă sau de calitatea diferenţiată a produselor în raport cu locul consumatorilor pe harta Europei unite...
În prima jumătate a acestui an, România a deţinut preşedinţia rotativă a Uniunii Europene, începută în acordurile Odei Bucuriei lui Beethoven și încheiată în ritmurile imnice lăsate posterităţii de românul George Enescu. Bilanţul acestei preşedinţii este, cu atât mai onorabil cu cât el a fost rezultatul unei experienţe inedite şi al unor eforturi pe care numai ignoranţii sau răuvoitorii le pot nega. Definirea bugetului Uniunii Europene în perioada de după anul 2020, funcţionarea Pieţei Unice Europene, impulsionarea digitalizării, securitatea internă şi combaterea fenomenului terorist, gestionarea provocărilor generate de fenomenul migraţiei, colaborarea interinstituţională reală, discursul constructiv despre Europa Siguranţei, despre Europa ca actor global, sau Europa valorilor comune sunt doar câteva dintre categoriile de probleme şi preocupări care au meritul de a privi, cu deosebire, spre perspectivă. România, singură, nu putea să facă mai mult decât poate face Europa voinţelor liber asociate.
Şi cu toate acestea, Europa nu a atins perfecţiunea sau, cel puţin, limita normalităţii funcţionale, morale şi codificate prin tratatele fondatoare. Iar aceasta constituie o serioasă sfidare pentru proiectul european, atâta vreme cât sistemul valoric axiologic al ideii europene nu va oferi o nouă perspectivă acelor cetăţeni care se simt marginalizaţi, dacă nu chiar abandonaţi, acelor europeni care continuă să vadă în unitatea europeană o comunitate artificioasă în comparaţie cu valorile naturale şi eterne oferite de apartenenţa identitară naţională. O asemenea percepţie alimentează, în societăţile din centrul şi estul Europei cu deosebire, sentimentul că pentru occidentul Europei sistemul de valori ţine, mai degrabă, de retorica tratatelor şi a documentelor birocratice, în vreme ce, în practică, se aplică o strategie a dublei măsuri din perspectiva căruia cetăţenii europeni din partea centrală şi estică a contientului sunt trataţi mai degrabă ca o categorie secundară, a cărei datorie fundamentală este aceea de a executa cu rigurozitate nişte „directive” emise la vârfurile decizionale de la Bruxelles.
Ce este de făcut?
Ar putea să pară un truism afirmaţia că pentru eliminarea şi contracararea provocărilor cu care proiectul european se confruntă este nevoie de o reîntoarcere reală şi onestă la sistemul de valori care dau esenţa şi nobleţea unităţii europene în diversitatea şi dimensiunea universală a acesteia. Cu riscul de a reitera clişee şi stereotipii, credem că, din acest punct de vedere, un lucru care ar trebui întreprins fără întârziere şi în mod ofensiv creator este acela de a recunoaşte şi a ne asuma existenţa lacunelor şi a exprima explicit voinţa de acţiune comunitară pentru readucerea stării de lucruri pe făgaşul firescului. Iar în acest sens, este imperios necesar a fi acordată o atenţie sporită, diversificată şi permanentă politicilor pan europene în domeniul educaţiei şi culturii. Acestea ar trebui să devină instrumente cu potenţial încurajator de diseminare a convingerii conştiente că patrimoniul de valori culturale, spirituale și morale are nevoie de ataşamentul egal şi explicit al tuturor societăţilor Europei şi al tuturor cetăţenilor lor, mai ales atunci când este vorba de generaţiile tinere şi emergente. Este o urgenţă necesitatea ca sistemele europene de educaţie şi învăţământ să fie mai hotărât orientate şi structurate către înfruntarea superficialităţii formative pe care o diseminează spaţiul mediatic şi mijloacele de socializare. Dacă în planul construcţiei materiale există soluţii - cu aceeaşi condiţie a generalizării echităţii - efortul se deplasează dinspre concept spre sudoare. În segmentul educaţiei, Uniunea Europeană are încă multe paralelisme conflictuale la nivelul conştiinţelor şi credinţelor - al credinţelor laice şi nu al sacralizării.
De vreme ce nou-născutul în oricare parte a teritoriului demografic european este „european”, trebuie să decidem ce șanse de dezoltare şi identificare vom da acestui nou cetăţean. În şcolile primare şi preuniversitare avem nevoie de un discurs pedagogic şi educaţional european. Dar, în același timp, nu mai trebuie să se accepte ideea că o educaţie europenizantă ar fi un factor subminant al identităţii istoriciste, după cum, pentru a fi convingătoare, educaţia europeană nu trebuie să tabuizeze idealurile din „cealaltă Europă”. Acest tabu se va îneca foarte repede în starea fizică, sanitară şi profesională a școlii. Vorbind din perspectiva ţării prin care mă definesc, îmi este greu să accept de ce la începutul ciclurilor școlare manualele nu sunt tipărite, şcolile nu sunt înnoite, profesorii nu sunt de ajuns pentru că propria pregătire, supusă examenului, este profund lacunară. Se înţelege că eliminarea acestor lacune ţine, în primul rând, de implicarea statelor, dar Uniunea Europeană instituţională poate încuraja şi facilita eforturile naţionale, inclusiv în ceea ce priveşte conţinutul european al educaţiei şi învăţământului. Abordarea sensurilor pe care le are calitatea de european şi atitudinile care izvorăsc din aceasta nu trebuie să se limiteze la memorarea sterilă a unor inventare de ordonanţe, documente şi tratate. Ea trebuie să abordeze direct şi explicativ istoria şi esenţa acesui sistem de valori unificator şi nu producător de dispute şi de interpretări de cele mai multe ori aflate în contradicţie cu sentimentul tezaurului de valori şi tradiţii istorice, etice şi morale ale identităţii naţionale.
Valorile europene sunt confruntate cu ameninţări şi provocări venite atât din interiorul, cât şi din exteriorul edificiului european. Iar afirmarea lor în fața contra-modelelor existente sau emergente trebuie să dezvăluie, prioritar, cauzele profunde ale manifestărilor anti-europene.
Este o realitate că ideea europeană nu este ocolită de slăbiciuni şi imperfecţiuni, iar reacţia la acestea trebuie să se finalizeze prin demonstrararea capacităţii proiectului european de a se auto-perfecţiona şi de a rămâne un model de realizare şi consolidare a armoniei şi echilibrului între libertate, echitate şi justiţie socială şi, în egală măsură, între democraţie şi securitate atât în vestul, cât şi în centrul şi estul unei Europe cu vocaţie valorică şi morală universală.

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Alexis CHAPELAN1
Abstract
Brexit signifies more than the technical complexities of the United Kingdom withdrawing from the European Union: it is an ideological phenomenon, constructed both from within and outside the UK. The present article sets out to map some of the main evolutions possible for Britain and the EU in the context of the Brexit crisis that seems to enter its final stage as the 31st deadline looms ahead. The analysis focuses also on the morphology of the British political landscape, which experienced some turbulence that propelled observers to question its stability. By anchoring the Brexit crisis into a national intellectual history, and exposing the different strands of British Euro-scepticism, we also set out to shed some light on the forces that drive this race forward. The review of potential developments highlights the chasm between the expectations of the many groups and political sensibilities that Brexit momentarily federated, albeit without offering any substantial formula for a real, long-term political cooperation.
Key words: euroscepticism, Brexit, European Union, populism
Brexit a reprezentat, pentru cei pesimiști, sfârșitul elanului de entuziasm integrator, a idealului unei Uniuni din ce în ce mai apropiate („ever closer union”2), care în ultimele șase decenii a fost motorul dar și orizontul afectiv al procesului de construcție europeană.
Ne propunem să lansăm câteva piste de interpretare privind scenariile post-Brexit în peisajul politic european și britanic, care va ieși profund transformat din criza generată de votul din 23 iunie 2016. Prima parte a prezentei lucrări se va concentra pe o serie de considerații globale despre felul în care șocul desprinderii Marii Britanii poate impacta structurile de rezistență ale Uniunii, supuse dublei presiuni a populismelor și a reechilibrării raportului global de forțe în favoarea unor noi poli de putere, precum China și India. Eșecul local – într-un stat membru cu o vizibilitate maximală și un solid brevet de respectabilitate democratică – al proiectului european a generat o criză de conștiință continentală incontestabilă, care depășește cu mult cadrul dezbaterilor tehnice privind reorganizarea instituțiilor, rescrierea tratatelor și reforma birocrației de la Bruxelles. Fundamentele narațiunii identitare europene, cele înscrise în tratate sub formula deziderativă a unei uniuni „din ce în ce mai apropiate”, au fost repuse în chestiune, marcând sfârșitul unui ciclu al construcției europene.
În continuare, ne propunem într-o a doua parte să sondăm mai în detaliu peisajul politic al Marii Britanii, unde Brexitul a declanșat o aparentă realiniere partizană fără precedent în istoria postbelică a bipartismului westminsterian, criză care aruncă un văl de incertitudine nu numai asupra rolului internațional al Regatului Unit, dar și asupra morfologiei scenei politice interne.
Cum putem înțelege Brexit: o mostră a literaturii de specialitate
Este dificilă trecerea în revistă a lucrărilor de specialitate scrise despre fenomenul Brexit. Științele sociale trebuie să avanseze cu prudență pe teritoriul minat al actualității politice imediate. Cu toate acestea, înțelegerea fenomenului complex reprezentat de Brexit impune câteva lecturi esențiale, care pot fi surse primare, emanație a rivalităților politice și intelectuale care au definit campania și procesul negocierii unui nou statut al Marii Britanii, sau surse teoretice care au ca obiectiv o înțelegere mai globală a cauzelor rupturii. Fie că demersul este unul academic sau partizan, aceste lucrări oferă o perspectivă multidimensională asupra evenimentelor, dar și a conflictelor de idei. Lista nu este desigur exhaustivă.
Prima lucrare, evocată anterior, este interesantă întrucât ne oferă o perspectivă continentală, franceză mai precis. În Allons-nous sortir de l'Histoire?3, Jacques Juillard livrează mai multe zeci de pagini, într-un stil incisiv și tăios, asupra Europei. Deși subiectul cărții nu este Brexitul, ci demonii interni ai Franței macroniste, spectrul șocului geopolitic al ieșirii din UE planează asupra cărții. Juillard privește Brexitul ca o oportunitate formidabilă și, privind în urmă la parcursul marcat de numeroase „opt-out-uri” al Marii Britanii în comunitatea europeană, o consideră ca o prezență toxică și o frână la adresa oricăriei avansări ambițioase a proiectului comunitar. Soluția (care trădează o influența cripto-gaulistă) propusă de autor este reconstituirea unui nucleu dur al blocului european în jurul Franței și Germaniei, la care se pot agrega eventual statele istoric fidele proiectului european, precum țările Benelux. Cu gândul la Republica Cehă, la Polonia sau la Ungaria, Juillard este foarte dur și cu Europa de Est, considerând extinderea europeană pe parcursul anilor ’90 și 2000 o greșeală care stă la baza fragilității actuale a structurilor UE. Brexitul a fost un paroxism al așa-numitului sindrom de „post-Maastricht blues” – o demobilizare cetățenească tradusă printr-un nivel de scădere al încrederii și de afiliere afectivă cu Europa, și dublată de o criză de conștiință și o căutare de sens pentru a reînvigora narațiunea europeană. Juillard apare ca unul dintre gânditorii acestei Europe post-Maastricht, inculsiv uneori în aspectele mai sumbre ale unei replieri identitare asupra unei europenități care riscă să restabilească vechi dihotomii abolite.
De prea multe ori, Brexitul a fost abordat sub aspect strict geopolitic sau economic. Cartea lui Denis McShane, intitulată simplu Brexit: How Britain Left Europe4, studiază cauzele ideologice prin restituirea minuțioasă a genealogiei intelectuale a euroscepticismului atât în Partidul Laburist cât și în Partidul Conservator. Este o lucrare densă, care trasează maturizarea anti-europenismului care a dus la votul din 23 iunie 2016 și explorează felul în care marile figuri politice ale secolului XX s-au raportat la problema mereu delicată a integrării europene și a excepționalismului britanic. De la Winston Churchill la Margaret Thatcher, de la Edward Heath la Tony Blair sau James Cameron, McShane oferă o panoramă ambițioasă a discursurilor pro sau anti-europene care au infuzat cultura politică postbelică britanică. Autorul pune un accent deosebit de revirimentul conservator al anilor ’80, convins că acest moment deține cheia înțelegerii prezentului. Evoluțiile agendei europene sunt sistematic corelate cu metamorfozele interne ale societății britanice: astfel, reformele structurale conduse de Comisia lui Jacques Delors sunt contrastate cu liberalizarea inițiată de Thatcher și conflictul violent care a opus guvernul britanic sindicatelor. Originalitatea demersului lui McShane rezidă în restituirea nu numai a tractațiunilor politice și strategice, dar și a antagonismelor ideologice care au modelat liniile de fractură ale campaniei Leave. Putem regreta însă absența unui capitol mai consecvent pe tema populismului unor formațiuni precum UKIP, care au folosit euroscepticismul pentru a migra de la periferia sistemului politic spre inima sa, până la a concura cu Partidul Conservator pe numeroase teme conexe precum migrația, securitatea și multiculturalismul societății britanice. În ciuda acestui neajuns, lucrarea rămâne o lectură esențială și un punct de plecare excelent pentru a înțelege Brexitul în toată complexitatea sa.

1. ALEXIS CHAPELAN este doctorand al Facultății de Stiințe Politice, în cadrul Universității București. Absolvent al unui master la Ecole des Hautes Etudes de Sciences Sociales la Paris cu o teză despre ultraconservatismul creștin european, ariile sale de interes acoperă extrema dreaptă, populismul și conservatismul european. Teza doctorală, coordonată de prof. univ. dr. Florin Turcanu, are ca subiect războaiele culturale și populismul contemporan (chapelan.alexis@fspub.unibuc.ro)
2. Solemn Declaration on European Union. European Council, Stuttgart, 19 June 1983 . Bulletin of the European Communities, No. 6/1983. pp. 24-29

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

3. Jacques Juillard, Allons-nous sortir de l’Histoire, Flammarion, Paris, 2019
4. Denis McShane, Brexit: How Britain Left Europe, I.B. Tauris, London, 2016

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Pentru cititorul interesat de dezvoltarea discursului UKIP-ul, actor irefutabil al campaniei Leave, recomandăm articolul semnat de Andrea Pareschi și Alessandro Albertini, Immigration, Elites and the European Union. The Framing of Populism in the Discourse of Farage's UKIP5. Mobilizând o importantă literatură critică consacrată fenomenului populist contemporan, autorii elaborează, pornind de la un model teoretic general, o schemă explicativă a diferitelor dimensiuni ale discursului populist al UKIP-ului. Dimensiunea anti-europeană și tropii anti-establishment sunt desigur centrele de greutate ale populismului UKIP-ului, dar articolul are meritul de a evidenția și complexitatea antinomiei centru-periferie care structurează postura eurofobă a lui Farage. Complexitatea își are rădăcinile în naționalismul britanic al UKIP-ului, care refuză vehement mișcările independente regionale, precum cel scoțian: în ceea ce privește Europa, UKIP-ul nu ezită deci să exploateze resentimentul față de „centru”, dar acest discurs este stopat net la frontierele statului britanic.
Literatura cu privire la UKIP și la populismul anti-european poate fi completată cu două articole care, deși anterioare referendumului din 2016, oferă niște concluzii pertinente care au fost validate de cursul ulterior al evenimentelor.
Strategic Eurosceptics and Polite Xenophobes: Support for the United Kingdom Independence Party (UKIP) in the 2009 European Parliament Elections6 este o explorare a mecanismelor alegerilor europene. Cei trei autori – Robert Ford, Matthew Goodwin și David Cutts – evidențiază resorturile de agregare a unui vot populist prin convergența între un nucleu dur de extremă dreaptă (deseori transfugi de la partide mai radicale, precum British National Party) și o corolă mai largă de alegători mai puțin politizați, care fie nu au fost activi politici în trecut fie susțineau partide tradiționale. Concluziile validează teza friabilității soclului votului de protest, teză recent exemplificată de geometria variabilă a votului UKIP și Brexit Party în funcție de tipul de scrutin (european sau legislativ).
Pentru o înțelegere a particularității populismului britanic în comparație cu naționalismul de sorginte neo-fascistă a extremei drepte tradiționale, articolul lui Anders Widfeldt, The Populist Beauty and the Fascist Beast. Comparing the support bases of UKIP and the BNP7 reprezintă un excelent punct de plecare.
O perspectivă mai internațională asupra Brexitului și urmărilor sale potențiale este dată de lucrarea colectivă Brexit Beckons: Thinking Ahead by Leading Economists8. Concis dar dens, compus din 19 contribuții semnate de economiști britanici și europeni, volumul are în vizor aspectele multiple ale fenomenului, atât la nivelul cauzelor profunde ale votului Leave, cât și al impactului economic și social al ieșirii Regatului Unit din UE. În mod oarecum previzibil, demersul autorilor este axat pe dimensiunea economică și comercială a chestiunii, dar lucrarea este infuzată de un acut simț al interdependenței între ideologie – percepțiile populației asupra realităților economice, percepții ce sunt guvernate de logici deseori exterioare raționamentului economic – și economie. Alte puncte forte ale volumului sunt cele două contribuții dedicate statutului Scoției și Irlandei de Nord. Deși este prea devreme pentru a oferi răspunsuri clare, economistul scoțian Ian Wooton știe să pună întrebări pertinente și să restitue echilibrat principalele argumente ale dezbaterii privind independența Scoției, care va domina probabil agenda internă a țării în cazul unui no-deal. John Fitzgerald și Patrick Honohan se apleacă asupra viitorului economiei irlandeze, care este în prezent una dintre cele mai globalizate de pe planetă (conform Indexului KOF al globalizării, Irlanda este pe locul doi după Olanda), în raport cu turbulențele economice ale regiunii. Autorii pun în evidență atât posibilele oportunități (reamplasarea unor mari companii dornice să păstreze un acces privilegiat la piața europeană) cât și potențialul efect debilitant (problemele logistice cauzate de tranzitul bunurilor prin porturile englezești sau vulnerabilitatea energetică), insistând inclusiv asupra riscurilor simbolice ale unei frontiere fizice între Republica Irlandeză și Irlanda de Nord.
Editată de Jamie Morgan și Heikki Potomaki, Brexit and the Political Economy of Fragmentation9 este o autopsie foarte meticuloasă a Brexitului; este de asemenea lucrarea cu cel mai ambițios demers multidisciplinar. Cele aproximativ 15 capitole ale volumului abordează dimensiunea politică (atât pe plan intern cât și pe plan extern), geopolitică, economică și sociologică, care împreună formează un valoros compendiu. Pentru neofitul care dorește o intrare în materie cât mai completă, Brexit and the Political Economy of Fragmentation este completat perfect de altă publicație a editurii londoneze Routledge: The Routledge Handbook of the Politics of Brexit10, editată de Patrick Diamond, Peter Nedergaard și Ben Rosamond.
Ultimul volum de pe această listă este cartea scrisă de către deputatul conservator Daniel Hannan, partizan fervent al părăsirii UE. Nu este deci rezonabil să abordăm What Next: How to Get the Best from Brexit11 ca pe o cercetare științifică imparțială: dimpotrivă, ea reprezintă credo-ul unui anti-european convins. Dar textul lui Hannan, unde autorul dezvoltă argumentele în favoarea modelului singaporez, este un digest eficient al euroscepticismului conservator, și o incursiune necesară în universul mental al celor care au făcut succesul campaniei Leave.
Brexit și proiectul comunitar european
Pentru cei optimiști, Brexitul este mai degrabă o clarificare, o reîntoarcere la originile continentale ale unui fenomen politic structurat nu de o doctrină economică, ci de sentimentul unei apartențe morale la un tot unitar. Jaques Juillard, în analiza pe care o oferă în Allons-nous sortir de l’Histoire (O sa ieșim oare din Istorie?), propune o recentrare a proiectului european în jurul cuplului franco-german, o Europă cu mai multe viteze care să nu ezite pe viitor să avanseze cu riscul de a lăsa în orbita nucleului dur pe acei parteneri care, cultural și politic, nu pot fi înrolați12. Aderarea Marii Britanii în 1973 devine astfel simbolul rupturii, în numele unui Realpolitik european ghidat de considerații economice, cu organicismul „primei Europe” a tratatului de la Roma. Desprinderea Marii Britanii este desigur, pentru susținătorii acestei viziuni a proiectului comunitar, o repunere radicală în chestiune a Europei unite așa cum a configurat-o Tratatul de la Maastricht. Europa pre-Maastricht se baza pe o concepție filozofică precisă a „europenismului”, construit simbolic ca un spațiu cultural și ideologic distinct atât de Estul democrațiilor populare, cât și de „extremul Occident” anglo-saxon. Veto-ul opus de președintele francez Charles de Gaulle adeziunii Marii Britanii, pe motiv că ar fi un agent (sau un cal troian) al SUA, reflectă această optică de refuz al orientării atlantice, pe motiv că ar dilua europenitatea proiectului13. Deși puternic contestată, această paradigmă a dominat pe parcursul anilor 1960 procesul construcției europene: prima extindere a avut loc abia în anul 1973, după aproape două decenii în care Comunitatea Economică Europeană a fost practic înghețată geografic. Vinovată de un „deficit” de europenitate, Marea Britanie nu putea fi inițial asimilată acestui proiect. Sosirea lui George Pompidou după demisia lui de Gaulle în 1969 a marcat evoluția nucleului ideologic al proiectului european, evoluție care a permis integrarea nu numai a Marii Britanii, dar și a statelor blocului estic, în acest ansamblu reinventat14. Uniunea Europeană, ca formulă politică, era o inovație construită pe abandonarea utopiei postbelice a unei Mitteleurope omogene, pentru adoptarea unui consens economico-juridic mai incluziv. Producția legislativă în creștere exponențială a tradus în limbajul dreptului noua identitate europeană. Alteritatea a fost la rândul ei reformulată în termenii juridici ai unui deficit democratic sau în limbajul economic al fragilității structurale, dar nu în cei simbolici ai unui deficit de europenitate. O schimbare fundamentală se produsese. Aderarea Marii Britanii a marcat demararea unei noi etape cruciale a construcției europene și a fost, în egală măsură, simptomul și cauza reconfigurării proiectului comunitar. Brexitul poate însemna închiderea momentului ideologic maastrichtian (care a început de fapt în anii 1970, noua filozofie fiind progresiv instituționalizată prin Actul Unic și Tratatele de la Maastricht și Lisabona), iar impactul pe care îl poate avea asupra viitorului UE este, desigur, enorm. Evoluția Europei post-Brexit ar trebui urmărită cu deosebită atenție cu precădere de statele est-europene, care au specificitatea istorică de a aparține Uniunii Europene fără să fie parte a blocului occidental care a fost creuzetul proiectului comunitar originar. Într-adevăr, extinderea estică a Uniunii Europene este esențialmente produsul ciclului maastrichtian și al europenității „modulabile” pe care acesta a promovat-o.
Brexitul – produsul unei istorii naționale britanice? Cele trei tradiții eurosceptice ale Marii Britanii
Brexitul se prezintă, din perspectiva blocului european, ca paroxismul unei crize complexe și îndelungate. În creuzetul climatului de incertitudine economică al recesiunii globale, criza zonei euro a evidențiat minusurile instituționale și de politici de fond ale proiectului comunitar15. Criza greacă și criza migranților au reprezentat un combustibil ideologic pentru valul de euroscepticism care a măturat continentul. O analiză mai superficială a situației Marii Britanii pare să înscrie ferm Brexitul în această dinamică. Dar, cu toate că practicile discursive ale campaniei Leave sunt imposibil de decuplat de matricea simbolică și retorică a populismelor de pe continent, prea puțin accent a fost pus pe factorii alogeni. Considerăm că Brexitul nu este doar un eveniment geopolitic, ci produsul unei istorii intelectuale britanice, care a produs o sinteză eurosceptică unică. Nu este fortuit faptul că referendumul a fost ținut în Regatul Unit, nu în Ungaria, Polonia sau Republica Cehă; așa cum absența unui efect generalizat de domino nu poate fi explicat numai de prudența strategică și de pragmatismul economic al guvernelor (populiste sau nu) de pe continent.
Cea ce particularizează tradiția eurosceptică britanică este fragmentarea ei. Putem vorbi mai degrabă de trei sensibilități antieuropene distincte care s-au dezvoltat independent, trăgându-și seva din filozofii politice antagoniste.
Stânga laburistă împotriva Comunității Europene
Din punct de vedere cronologic, prima este ancorată la stânga spectrului politic, în laburismul postbelic. În anii 1970, pe fundalul unor tensiuni interne și a unor dificultăți economice în urma cărora Marea Britanie a cerut ajutorul Fondului Monetar Internațional, laburiștii operează un reviriment către naționalism și protecționism denunțând cu vehemență efectele globalizării asupra muncitorilor16. Washington și Bruxelles devin puncte cardinale ale unei geografii simbolice a capitalismului și a ultraliberalismului internațional. În acest context, aderarea la CEE este prezentată ca o amenințare serioasă la adresa modelului social britanic, caracterizat de puterea sindicatelor și de statul providență. Argumentul economic este dublat de un argument politic: aderarea la CEE ar subordona Parlamentul Britanic jurisdicției Curții Europene de Justiție, amenințând astfel însăși democrația britanică cimentată pe suveranitatea parlamentară. Deputatul laburist Michael Foot nu ezita să declare că recunoașterea unei jurisdicții superioare reprezintă un gest echivalent cu incendierea clădirii Parlamentului britanic, realizând o paralelă cu incendiul Reichstag-ului de către naziști în 193317. În cele din urmă, Marea Britanie a aderat la CEE în 1973, sub un guvern conservator. De-a lungul deceniului următor, Partidul Laburist, cu susținerea majorității covârșitoare a sindicatelor afiliate – în 1975, doar 7 din 46 s-au pronunțat pentru aderarea la Comunitatea Europeană18 – a continuat să promoveze ideea unui referendum pentru ieșirea din structurile europene, considerându-le produsul toxic al utopiei neoliberale a unei lumi a liberului-schimb, fundamental incompatibil cu aspirațiile la o societate mai egalitară. Partidul Laburist a întors spatele euroscepticismului odată cu aggiornamento-ul ideologic impulsionat de Blair și Brown19. Dar alegerea lui Jeremy Corbyn (care se număra printre deputații laburiști ferm opuși apartenenței la Comunitatea Europeană) în 2015 demonstrează felul în care vechea gardă ostilă sintezei blairiste este încă o forță ideologică vie; mobilizarea surprinzător de rezervată a laburiștilor în cadrul campaniei Remain poate fi corelată cu această reactivare subterană, prin persoana lui Corbyn, a euroscepticismului stângii britanice20.
Conservatorii învață să deteste Europa
Între timp, forma de consens obținut de establishment-ul conservator cu privire la necesitatea integrării Marii Britanii în piața unică europeană se erodase. Pe măsură ce structurile europene produceau, într-o serie de domenii, un acquis comunitar din ce în ce mai consistent și mai constrângător, conservatorii s-au ridicat împotriva noilor reglementări tocmai în numele laissez-faire-ului. Conservatorismul britanic era până în anii ‘80 apropiat ideologic de viziunea dreptei franceze și germane, împărtășind ca opțiune economică o formă de liberalism moderat care nu excludea un rol efectiv, paternalist al statului. Anii guvernării Thatcher marchează îndepărtarea Partidului Conservator de la acest model care asigura o sinergie strategică și intelectuală cu celelalte forțe de dreapta de pe continent; în paralel, socialistul Jacques Delors, aflat la conducerea Comisiei Europene între 1985 și 1995, transforma Comisia într-un instrument eficient de regulare a pieței, în domenii cheie precum protecția mediului, protecția consumatorului, sănătate sau concurență21. Agenda social-democrată a lui Delors a alienat durabil conservatorii britanici. Matricea neoliberală a noii narațiuni eurosceptice, bazată pe imaginea Bruxelles-ului ca un Leviatan asfixiant pentru libertatea economică, era un element profund original, care cu greu se regăsește în cadrul altor tradiții continentale antieuropene; cu timpul a devenit sinonimul unei forme de „excepționalism” britanic prin prisma căruia a fost deseori exprimată ideea unei incompatibilități politice și ideologice fundamentale între Marea Britanie și Europa continentală. Cert este că Partidul Conservator a devenit după anii 1990 cea mai eurosceptică dintre marile formațiuni politice europene.
Populismul eurofob
Euroscepticismul britanic nu poate fi redus la o simplă confruntare între o narațiune „de stânga” anticapitalistă și o narațiune „de dreapta” neoliberală, monopolizate respectiv de cele două mari partide constitutive ale bipartismului westminsterian. Euroscepticismul a devenit o componentă centrală a unei a treia tradiții heterodoxe, radical anti-sistem și construită tocmai împotriva alternanței laburiști-conservatori. Sensibilitatea populistă a unor formațiuni precum UKIP (fondat de Nigel Farage în 1993) sau mai recentul Brexit Party (al cărui președinte este tot Farage, care a părăsit UKIP-ul după victoria campaniei Leave) a fost modelată de influențe intelectuale disparate. Extrema dreaptă naționalistă (Frontul Național și Partidul Național Britanic, active între anii ‘70 și anii 2000) a fost desigur una dintre sursele de inspirație, mai ales în ceea ce privește discursul anti-imigrație. Dar, cu toate că ocazional figuri de prim plan ale UKIP s-au remarcat prin comentarii rasiste și anti-semite, acestea nu sunt o componentă centrală a populismului anti-european. Principalul incubator al acestuia pare să fie chiar conservatismul post-thatcherian. Biografiile liderilor acestui curent confirmă această filiație: Nigel Farage, Paul Nuttal, Douglas Carswell sau Mark Reckless au fost membri ai Partidului Conservator. Pe planul doctrinei economice și fiscale, UKIP prezintă de asemenea o vădită proximitate ideologică cu liberalismul conservator: printre leitmotivele discursului populist anti-european se numără reducerea poverii fiscale și eliberarea din carcanul hiper-reglementării protective europene. Dar populismul este prin natura sa un patchwork ideologic, UKIP și Brexit Party reflectând revirimentul general către protecționism al populismului după anii 200022; accentul pus pe serviciile sociale care primesc o încărcătura simbolică și afectivă naționalistă puternică (de exemplu, NHS – National Health Service), dublat de o retorică profund anti-elitistă, definesc noua paradigmă narativă a euroscepticismului populist. A treia tradiție este deci o sinteză heterodoxă alcătuită din fuziunea unor tropi de stânga și de dreapta (uneori de extremă dreaptă), dar care funcționează autonom prin folosirea incredibilului combustibil politic al resentimentului anti-establisment dirijat atât împotriva „tehnocraților” de la Bruxelles cât și împotriva elitelor de la Westminster vinovate de compromisul cu UE23. Liantul acestei sinteze este mitul excepționalismului britanic. În mai mare măsură decât populismele de pe continent (tot eurosceptice dar cu un discurs mai nuanțat), populismul britanic s-a bazat pe un discurs centru-periferie (centrul fiind desigur Bruxelles-ul) care se juxtapunea retoricii anti-establishement tipică stilului populist.
Reziliența modelului westminsterian
Brexitul a fost produsul confluenței fortuite dintre electoratul compozit al teritoriilor rurale și cel al zonelor industriale defavorizate (geografia electorală a opțiunii Leave respectând în linii mari dihotomia constatată și pe continent între centrele urbane conectate la fluxurile globalizării și “hinterlandul” industrial24), al acestor trei tradiții distincte. Dar fragilitatea structurală a formulei ideologice eurosceptice în spațiul britanic este evidentă: ceea ce a creat elanul irepresibil al votului Leave, adică sinergia celor trei sensibilități pe baza unei agende minimale și a unui obiectiv strategic pe termen scurt, ne oferă tocmai cheia blocajului actual. Alianța conjuncturală a fost efectuată numai la nivelul electoratului, niciodată la nivelul clasei politice sau a elitelor de la Westminster. Acum, odată ce mareea sufragiului universal s-a retras, reapar liniile profunde de fractură pe care dihotomia pro și anti-UE le-a mascat numai artificial. Consensul post-Brexit pare imposibil în contextul în care Brexit-ul este un proiect politic lipsit de coerență sau consistență ideologică.
Pe plan intern, această configurație ideologică joacă în favoarea statu-quo-ului bipartidic. Dezbaterile în jurul Brexit au polarizat la extrem societatea, iar alegerile europene din mai 2019 au consacrat un sistem vag „cvadripolar”: dihotomia între Brexit Party al lui Nigel Farage și Partidul Liberal Democrat puternic pro-european (două formațiuni care au însumat atunci 50 la sută din voturi) s-a suprapus tradiționalei confruntări între Laburiști și Conservatori; cele două mari partide de guvernământ nu au strâns decât vreo 20 de procente, de departe cel mai slab scor din istoria existenței lor25. Seismul alegerilor europene părea să indice destrămarea bipartismului britanic multisecular și, într-o schimbare și mai radicală de paradigmă, dezintegrarea axei structurante stânga/dreapta. Un scenariu similar cu cel din Franța părea justificat, și în continuare nu este complet exclus. Dar venirea lui Boris Johnson a schimbat simțitor datele problemei, remobilizând o mare parte a electoratului conservator pro-Brexit care, la alegerile europene, exprimase prin opțiunea populistă o respingere a poziției moderate a premierului Theresa May. Ultimele sondaje confirmă această tendință: pe măsură ce probabilitatea unor alegeri anticipate prinde contur, linia dură a lui Jonhson este plebiscitată de susținătorii părăsirii imediate (cu sau fără acord) a blocului comunitar. Soclul electoral formidabil al lui Farage, care a permis victoria răsunătoare din mai, apare mai friabil ca oricând. În iunie, conservatorii conduși de o Theresa May politic extenuată puteau spera, în cazul unor alegeri legislative anticipate, la puțin peste 21 de procente, fiind devansați cu un punct de Brexit Party (22%); actualmente, sondajele indică clar un scor care depășește confortabil pragul simbolic de 30 la sută (32%), iar Brexit Party a scăzut la 12%26. Aceste date sunt, până la urmă, explicabile: platforma lui Johnson reia mulți dintre tropii populismului anti-european, printre care și tema unui complot al „elitelor” pentru a împiedica Brexitul, și promite o soluție fermă și rapidă la criza Brexitului. Doctrina johnsoniană este un concentrat puternic și eficient, care îmbină stilul populist (cu atât mai mult cu cât carisma personală a lui Johnson, mult superioară celei a lui Farage, îi permite să joace fără efort rolul vag trumpian al unui maverick), conținutul ideologic anti-european fără ambiguități, dar și promisiunea unei stabilități și a unei continuități instituționale pe care Brexit Party nu o poate asigura și care nu este un factor de neglijat pentru o parte a electoratului conservator.
Mai surprinzător este faptul că și Partidul Laburist pare, în ajunul unui posibil scrutin anticipat, revigorat, cu toate că Jeremy Corbyn este din ce în ce mai puțin credibil ca un lider al taberei Remain. Dinamicul partid Liberal Democrat se poziționase în alegerile europene din mai ca forța motrice în spatele cererii electoratului pro-european pentru un a doilea referendum. Cu cele 19,6 de procente ale sale, el avea un avans net față de laburiști (13,6%). Oferta politică pro-europeană era foarte divizată, Partidul Verzilor clasându-se pe locul al patrulea cu 11,8% din voturi27. O medie a sondajelor din luna septembrie redă în schimb un peisaj semnificativ alterat: laburiștii se reîntorc pe locul doi, după Partidul Conservator, cu 25% din voturi. Avantajul acestora față de liberalii democrați (19%) este deci net, de peste 6 puncte28.
Prin urmare, dacă scrutinul european din mai a fost fără îndoială un seism care punea în chestiune însăși supraviețuirea bipartismului tradițional britanic și al celor două formațiuni istorice care îl constituiau, noua situație politică nuanțează mult această împrejurare. Antagonismul dintre laburiști și conservatori rămâne o axă fundamentală a vieții politice britanice, în ciuda turbulențelor crizei Brexit. Conservatorii, mai ales, își reafirmă prin revirimentul cvasi-populist operat de noul premier, dominația asupra dreptei. Laburiștii vor avea, probabil, dificultăți mai mari, liberalii democrați rămânând o opțiune credibilă pentru aripa centristă a partidului. Așa cum Boris Johnson a folosit efectul Trump pentru a-și devansa contra-candidatul, un efect Macron ar putea juca în defavoarea liniei de stânga a lui Corbyn, alienând aripa blairistă a electoratului laburist. Dar pentru moment, eventuale alegeri anticipate ar reconfirma probabil bipartismul. Să nu uităm că episodul alegerilor europene este guvernat, atât la nivelul mecanismului electoral (prin formula proporțională de vot utilizată la nivel european) cât și al resortului psihologic al comportamentului votanților (scrutinele europene sunt deseori catalogate ca fiind low stake, cu miză mică, fiind deci mai susceptibile la votul de protest decât la votul strategic), de o logică diferită față de alegerile legislative pentru Parlament.
Orașul-stat Singapore, model de dezvoltare post-Brexit?
Dar chiar dacă Brexitul nu a destructurat durabil bipartismul britanic, nu înseamnă că supraviețuirea celor două mari formațiuni de guvernământ oferă o soluție durabilă pentru viitorul țării sau livrează o soluție ideologică la cheie pentru orizontul post-Brexit. Adevărul este că o doctrină post-Brexit consensuală fie și numai în sânul tabărei Leave pare imposibilă, ca urmare a sensibilităților ideologice multiple și disparate care o alcătuiesc. Acest lucru se vede mai ales la trecerea în revistă a scenariilor post-Brexit pentru noul statut internațional al Marii Britanii. Niciun alt model de dezvoltare nu ilustrează mai limpede decuplarea celor trei curente ideologice ale blocului anti-european decât cel care privește către tigrii asiatici ca posibile surse de inspirație pentru reimaginarea relației comerciale a Marii Britanii cu restul planetei.
Ca urmare a ultimelor evoluții în politica internă a Regatului Unit, obiectivul noului guvern este retragerea din UE la data de 31 octombrie 2019, chiar și în lipsa unui acord. Având în vedere aceste aspecte și refuzul UE de a redeschide negocierile privind acordul de retragere, pare iminent scenariul unui no-deal. Retragerea Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord din Uniunea Europeană fără un acord va însemna revenirea la prevederile acordurilor comerciale multilaterale, sub egida Organizației Mondiale a Comerțului (OMC). Ruptura netă, brutală pe care o retragere fără acord din blocul comunitar o implică era acum câteva luni soluția radicală a unor figuri precum populistul Nigel Farage; acum este un proiect politic „adoptat” de establishmentul conservator. Revirimentul nu este datorat exclusiv noului premier. Partidul Conservator vede în libertatea comercială pe care o permite numai un no-deal oportunitatea realizării unei refonte totale a filozofiei comerciale și economice britanice. Tradiția eurosceptică dominantă în sânul familiei conservatoare are o filiație thatcheriană clară. În optica aceasta, excepționalismul britanic (un trop comun celor trei tradiții eurosceptice) se exprimă printr-o politică voluntaristă liberală, congruentă cu spiritul de „mare națiune comercială globală” a Marii Britanii, care să marcheze o ruptură netă cu agenda intervenționistă continentală împotriva căreia s-a construit, încă de la mijlocul anilor ’80, euroscepticismul conservator. Scenariul de dezvoltare care condensează această utopie liberală neo-thatcheriană este cel denumit zemflemitor Singapore- on- Thames29: implementarea unei formule comparabile cu cea din Singapore sau Hong Kong, cu un minim de regulații și mai ales cu o povară fiscală drastic redusă (Singapore este statul cu cele mai joase taxe pentru companii din lume). Intervenția statului, mai ales în ceea ce privește ajutorul social, ar fi de asemenea mult mai circumscrisă. Descrisă ca o formulă câștigătoare „low-tax, low-spend, low-regulation” de către deputatul conservator Owen Paterson30, modelul singaporez exercită un magnetism de necontestat asupra multor figuri de frunte ale partidului conservator. În caz de no-deal (un astfel de scenariu este desigur inimaginabil în cazul unui acord care să asigure un cadru comercial comun cu UE), acest scenariu oferă perspectiva voluntaristă a reînnodării istoriei comerciale a imperiului britanic, fantasmă înscrisă chiar în inima narațiunii anti-europene, care nu este de fapt nimic mai mult decât o narațiune a unicității și „excepționalismului” britanic.
Dar acest model nu poate fi acceptat de stânga, pentru care „excepționalismul” britanic se situează tocmai în modelul său de protecție socială, cu rădăcini în statul providență beveridgian născut după cel de-al Doilea Război Mondial. În mod similar, protecționismul și critica formulei multiculturale și globalizatoare a UE care emană de la formațiunile populiste (mai ales UKIP și Brexit Party) sunt incompatibile cu modelul unei economii deschise, ultraliberale. În cele din urmă, daca Singapore poate fi copiat ca model economic, el nu poate fi replicat la nivel politic decât cu prețul abandonării democrației westminsteriene: magnetismul orașului-stat asiatic se bazează nu numai de promisiunea unui regim fiscal avantajos, dar și pe cea a unei stabilități politice oferite de un guvern pro-business tehnocrat și nedemocratic. Decuplarea modelului economic și a celui politic este realmente dovada unei imaturități din partea elitelor conservatoare, dar dincolo de acest aspect demonstrează insularitatea ideologică a fiecăreia dintre cele trei tradiții: toate cred greșit că exercită un monopol asupra ideii anti-europene. Brexitul nu este însă un proiect monolitic. Voluntarismul lui Johnson se va traduce cel mai probabil printr-o ieșire din UE, însă indiferent dacă aceasta va fi cu sau fără acord (desigur, dificultățile fiind exacerbate de un no-deal), Regatul Unit post-Brexit riscă să devină pe termen mediu un spațiu de ne-guvernat, mai polarizat ca oricând.
Bibliografie
BALDWIN, Richard (ed.), Brexit Beckons: Thinking Ahead by Leading Economists, CEPR Press, London, 2016
BUSSIERE, Eric& WILLAERT, Émilie, Un projet pour l’Europe : Georges Pompidou et la construction européenne, Peter Lang, Bruxelles, 2010
CUTTS, David, GOODWIN, Matthew & FORD, Robert, “Strategic Eurosceptics and polite xenophobes: Support for the United Kingdom Independence Party (UKIP) in the 2009 European Parliament elections”, European Journal of Political Reasearch, Vol. 1, Issue 2, March 2012
DIAMOND, Patrick, NEDERGAARD, Peter & ROSAMOND, Ben, The Routledge Handbook of the Politics of Brexit, Routeldge, London, 2018
GAMBLE, Andrew, “The Corbyn Insurgency”, British Politics Review, volume 13, no. 4, autumn 2018
GEORGIOU, Kristakis, “British Capitalism and European Unification, from Ottawa to the Brexit Referendum”, Historical Materialism, 2017, vol. 25, issue 1
HANNAN, Daniel, What Next: How to get the best from Brexit, Head of Zeus, London, 2016
JUILLARD, Jacques Allons-nous sortir de l’Histoire, Flammarion, Paris, 2019
MCSHANE, Denis, Brexit: How Britain Left Europe, I.B. Tauris, London, 2016
MORGAN, Jamie & POTOMAKI, Heikki, Brexit and the Political Economy of Fragmentation, Routledge, London, 2017
MUDDE, Cas, “The Populist Zeitgeist”, Government and Opposition, Vol. 39, Issue 4 (2004)
PARESCHI, Andrea & ALBERTINI, Alessandro, “Immigration, Elites and the European Union. The Framing of Populism in the Discourse of Farage's UKIP”, Comunicazionepolitica: Quadrimestraledell'AssociazioneItaliana di ComunicazionePolitica, no. 2/2018
SAURON, Jean Luc, Curs de instituții europene, Polirom, București, 2010
Solemn Declaration on European Union. European Council, Stuttgart, 19 June 1983. Bulletin of the European Communities, No. 6/1983
WIDFELDT, Andres, “The Populist Beauty and the Fascist Beast. Comparing the support bases of UKIP and the BNP”, EPOP 2013 Conference, Lancaster University, 13-15 September
Presă și surse on-line
BBC News
The Telegraph
The Guardian
Stats for Lefties

5. Andrea Pareschi & Alessandro Albertini, “Immigration, Elites and the European Union. The Framing of Populism in the Discourse of Farage's UKIP”, Comunicazione politica: Quadri mestrale dell'Associazione Italiana di Comunicazione Politica, no. 2/2018
6. Robert Ford, Matthew Goodwin & David Cutts, “Strategic Eurosceptics and Polite Xenophobes: Support for the United Kingdom Independence Party (UKIP) in the 2009 European Parliament elections”, European Journal of Political Research, Vol. 1, Issue 2, March 2012
7. Anders Widfeldt, “The Populist Beauty and the Fascist Beast. Comparing the Support Bases of UKIP and the BNP”, EPOP 2013 Conference, Lancaster University, 13-15 September
8. Richard E. Baldwin (ed.), Brexit Beckons: Thinking Ahead by Leading Economists, CEPR Press, London, 2016

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

9. Jamie Morgan &Heikki Potomaki, Brexit and the Political Economy of Fragmentation, Routledge, London, 2017
10. Patrick Diamond, Peter Nedergaard & Ben Rosamond The Routledge Handbook of the Politics of Brexit, Routeldge, London, 2018
11.Daniel Hannan, What Next: How to Get the Best from Brexit, Head of Zeus, London, 2016
12.Cf. Jacques Juillard, op. cit
13.Jean Luc Sauron, Curs de instituții europene, Polirom, București, 2010, pp. 49-52

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

14. Cf. Eric Bussière & Émilie Willaert, Un projet pour l’Europe : Georges Pompidou et la construction européenne, Peter Lang, Bruxelles, 2010
15.Heikki Patomäki, “Will the EU Disintegrate? What Does the Likely Possibility of Disintegration Tell About the Future of the World?”, in Jamie Morgan & Heikki Potomaki, op. cit.
16.Denis McShane, op. cit.

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

17. Ibid., p. 52-53
18.Christakis Georgiou, “British Capitalism and European Unification, from Ottawa to the Brexit Referendum”, Historical Materialism, 2017, vol. 25, issue 1, pp. 94
19.Denis McShane, op. cit.
20.Andrew Gamble, “The Corbyn Insurgency”, British Politics Review, volume 13, no. 4, autumn 2018, p. 3-5
21.Denis McShane, op. cit.

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

22. Cas Mudde, “The Populist Zeitgeist”, Government and Opposition, Vol. 39, Issue 4 (2004), pp. 541-563
23.Andrea Pareschi & Alessandro Albertini, op. cit.
24.EU referendum: The result in maps and charts, BBC News, 24th of June 2016, https://www.bbc.com/news/uk-politics-36616028, consultat pe 1 octombrie 2019

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

25. The UK’s European elections 2019, BBC News, https://www.bbc.com/news/topics/crjeqkdevwvt/the-uks-european-elections-2019, consultat pe 2 octombrie 2019
26.Poll Averages, Stats for Lefties, https://statsforlefties.blogspot.com/p/monthly-polling-averages.html, consultat pe 2 octombrie 2019
27.The UK’s European elections 2019, BBC News, https://www.bbc.com/news/topics/crjeqkdevwvt/the-uks-european-elections-2019, consultat pe 2 octombrie 2019
28.Poll Averages, Stats for Lefties, https://statsforlefties.blogspot.com/p/monthly-polling-averages.html, consultat pe 2 octombrie 2019

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

29. Jeevan Vasagar, “Singapore-on-Thames? This Is no Vision for post-Brexit Britain”, The Guardian, 24th of November 2017, https://www.theguardian.com/commentisfree/2017/nov/24/singapore-on-thames-post-brexit-britain-wealthy-city-state, consultat pe 3 octombrie
30.Owen Paterson, “Don't Listen to the Terrified Europeans. The Singapore Model is our Brexit Opportunity”, The Telegraph, 21st of November 2017, https://www.telegraph.co.uk/news/2017/11/20/dont-listen-terrified-europeans-singapore-model-brexit-opportunity/, consultat pe 3 octombrie 2019
16.Denis McShane, op. cit.

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

Dr.Uğur Güngör1
Relațiile dintre Turcia și Uniunea Europeană au o istorie îndelungată, care datează de la finele anilor ’50, când Turcia a aderat ca membru asociat la Uniunea Europeană (la acel moment Comunitatea Economică Europeană), mai exact la 31 iulie 1959. CEE a acceptat aderarea Turciei la 12 septembrie 1963, prin semnarea Acordului de stabilire a unei asocieri între Comunitatea Economică Europeană și Turcia, cunoscut și sub denumirea de Acordul de la Ankara. Relațiile au continuat prin stabilirea unui Protocol adițional, care reglementa perioada de tranziție a asocierii, în perioada anilor ’70.
Turcia a aderat ca membru cu drepturi depline la 14 aprilie 1987, relațiile atingând un nivel ridicat de colaborare odată cu intrarea în vigoare a Uniunii Vamale din 1996. De-a lungul acestui proces de durată, scopul principal al relațiilor dintre Turcia și Uniunea Europeană a fost ca Turcia să devină membru cu drepturi depline, iar acest deziderat a fost impulsul care a stat la baza progresului relațiilor dintre cele două entități. Consiliul European de la Helsinki din 1999 a confirmat statutul de candidat al Turciei și negocierile au demarat în luna octombrie 2005. Cu toate acestea, negocierile au rămas blocate, iar în ultimii ani nu s-a înregistrat niciun progres.
Lucrarea de față analizează relația dintre Turcia și UE din punct de vedere al securității și consideră că integrarea Turciei în Uniunea Europeană este foarte importantă pentru securitatea acesteia din urmă. Turcia este un partener strategic proeminent al UE pe probleme legate de migrație, contraterorism, iar dimensiunea de securitate a fost întotdeauna semnificativă și cu influențe asupra relației dintre Turcia și UE.
Turcia, având la dispoziție trei atuuri importante (membru al NATO, capacitățile militare considerabile și poziția strategică), este un actor de neînlocuit în sistemul de securitate din perioada post Război Rece. În primul rând, prin exercitarea votului sau în cadrul NATO, Turcia deține un instrument instituțional care poate afecta aspirațiile UE privind apărarea. În al doilea rând, capacitățile militare ale Turciei sunt esențiale în desfășurarea operațiunilor din zona extinsă de securitate a UE. În al treilea rând, și dintr-o perspectivă geopolitică, este evident faptul că Turcia, datorită poziției sale la congruența dintre Sud-Estul Europei, Orientul Mijlociu, Balcani și regiunea Mării Caspice-Caucaz, este menită să aibă un rol cheie în securitatea europeană și în problematica referitoare la politica externă2.
În plus față de aceste atuuri, o serie de evenimente recente, precum atacurile teroriste din SUA din 9 septembrie 2011, Primăvara Arabă și criza refugiaților au demonstrat importanța strategică a Turciei și a relațiilor Turcia-UE. Deși Războiul Rece a jucat un rol hotărâtor în relația din trecut, abordarea UE a raporturilor cu Turcia din ultima decadă nu poate fi analizată separat de crizele menționate mai sus și de schimbările pe plan internațional.
Strategia Europeană de Securitate (SES) consideră că terorismul internațional, proliferarea armelor de distrugere în masă, conflictele regionale, statele eșuate și crima organizată sunt cele mai mari amenințări la adresa securității UE. Acestea se regăsesc și în textul Cărții Albe referitoare la politica de apărare a Turciei la nivelul anului 2000: „Turcia consideră că ... lupta împotriva terorismului internațional la nivel global, traficul ilegal de armament, traficul de stupefiante și proliferarea armelor de distrugere în masă ocupă un rol important în asigurarea păcii regionale și globale.” Statele membre UE pot privi Turcia drept o oportunitate de securitate, în măsura în care care valorile și viziunea acesteia asupra lumii converg cu cele ale UE.
Pe de altă parte, în această Carte Albă privind viitorul Europei, Președintele Comisiei Europene, Jean-Claude Junker a identificat amenințările la adresa securității, migrația ilegală, declinul puterii de influență și îmbătrânirea societății drept provocări principale pe care UE trebuie să le gestioneze. Pe fiecare din aceste aspecte, Turcia deja aduce contribuții semnificative.
Contribuția la misiunile și operațiunile UE
Odată cu încheierea Războiului Rece, Turcia a avut o contribuție semnificativă la operațiunile ONU și NATO la nivel mondial. Începând cu misiunile OONUSOM din Somalia din 1992, Turcia a contribuit cu militari, cunoștințe și mijloace logistice la multe dintre operațiunile de menținere a păcii ale ONU și NATO.
În plus față de aceste operațiuni, Turcia a mai participat și la cele conduse de UE, la începutul anilor 2000 - „Concordia” și „Proxima”3. Turcia a contribuit cu nouă membri și la prima operațiune independentă a UE - „Operațiunea Artemis”, care s-a desfășurat în Republica Democrată Congo, în perioada 15 iunie - 1 septembrie 2003.
Turcia continuă să contribuie la unele operațiuni și misiuni ale UE de menținere a păcii, cum ar fi „Operațiunea Althea” aflată în desfășurare. Turcia a furnizat pentru această operațiune aproximativ 350 de persoane. Turcia colaborează cu UE și în cadrul primei operațiuni civile de gestionare a crizelor - Misiunea de Poliție a Uniunii Europene din Bosnia și Herzegovina. În data de 9 decembrie 2008, UE a demarat misiunea de sprijinire a supremației legii EULEX din Kosovo, la care Turcia contribuie, curent, cu 91 de persoane. De fapt, Turcia este al doilea contribuitor ca mărime din cadrul misiunii, după SUA.
Prin participarea la nouă din cele 30 de operațiuni sub egida UE, Turcia este cel mai mari contributor (la operațiuni UE) după Franța, Germania și Marea Britanie. În plus, aportul Turciei la aceste operațiuni contribuie la creșterea încrederii reciproce. Turcia este un actor important pe scena securității europene

1. Dr. Uğur Güngör a absolvit Academia Militară în 1991. Deține o diplomă de master în Științe Politice și Relații Internaționale în cadrul Universității Boğaziçi. A obținut diploma de doctor în relații internaționale la Universtitatea Bilkent. În perioada 2011-2012 a urmat studiile post-doctorale din cadrul Universității Princeton. A promovat ca profesor asociat în anul 2014 și ca profesor în anul 2019.
Dr. Uğur Güngör a participat la misiunea ISAF din Afganistan în perioada 2010-2011. A fost consilier pentru relații internaționale în cadrul Statului Major General al Apărării al Turciei în perioada 2008-2011. A fost Șeful de Stat Major al Centrului de Excelență al Apărării împotriva Terorismului, în perioada 2012-2014. În perioada 2014-2015 a fost consilier pe probleme politice al Comandantului Forțelor Armate ale Turciei. S-a retras din Forțele Armate ale Turciei în 2015, având gradul de colonel superior.
La acest moment este profesor asociat - relații internaționale - în cadrul Universității Başkent, precum și director al Școlii de Limbi Străine.
Predă la Universitatea Bașkent, Academia Militară, Centrul de Formare al Parteneriatului pentru Pace, Centrul pentru Excelență în Apărarea împotriva Terorismului și la Academia Diplomatică din cadrul Ministerului Afacerilor Externe al Turciei.
Este căsătorit și are doi copii.

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

2. Baç, Meltem Müftüler. (2000) “Turkey’s Role in the EU’s Security and Foreign Policies.” (Rolul Turciei în politicile de securitate și externă ale UE), Security Dialogue (Dialogul pe teme de securitate) 31- 4. Ümit Kurt, “A Glance to Turkey-EU Relations from the Security Perspective: Incorporation of Turkey into the EU is Necessary for European Security, which would Strengthen the Prospects of Turkey’s Integration” (Scurtă privire asupra relațiilor dintre Turcia și UE, din perspectiva securității: integrarea Turciei în UE este necesară pentru asigurarea securității Uniunii Europene; asigurarea securității va facilita integrarea Turciei în UE), European Journal of Economic and Political Studies (Jurnalul economic euopean de studii politice), ejeps-1, 2008, pp.59-76
3. Prima misiune militară a UE, Operațiunea Concordia din Macedonia care a asigurat 11 militari. UE a preluat misiunea la 31 martie 2003 de la NATO - Operațiunea „Allied Harmony”. Turcia îți menține contribuția prin furnizarea a unui număr de opt militari în cadrul operațiunii „Proxima”. Operațiunea era dedicată managementului crizei civile care a urmat operațiunii „Allied Harmony”.

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

aflată în continuă schimbare, iar participarea sa la operațiuni sub egida UE contribuie la asigurarea succesului acestora.
Combaterea terorismului
Unul din cele mai importane aspecte ale relației dintre Turcia și UE este cooperarea în combaterea terorismului. Dacă UE dorește să-și apere interesele de securitate, integrarea Turciei în Uniune este foarte importantă. Perioada de după 9 septembrie 2011 a expus Europa din ce în ce mai mult la provocările terorismului global. Având în vedere că sursele acestuia își au majoritatea originilor în Orientul Mijlociu, integrarea Turciei în UE ar crea condițiile necesare ca Uniunea să aibă acces la capabilitățile militare avansate ale celei dintâi, în confruntarea cu astfel de amenințări4.
Expertiza și experiențaTurciei în contracararea terorismului demonstrează nevoia statelor de a coopera la nivel național, regional și internațional pentru prevenirea și eradicarea terorismului. Turcia folosește orice ocazie pentru a declara că este pregătită pentru orice forme de cooperare în acest domeniu și este dispusă să-și împărtășească cunoștințele și experiența pe care le-a dobândit în lupta îndelungată pe care a dus-o împotriva terorismului.
Accederea Turciei în UE ar contribui la procesul de integrare europeană în ceea ce privește problemele legate de terorism, care la acest moment amenință întreaga umanitate și ar demonstra dorința UE de a se angaja în combaterea terorismului.
În contextul cooperării regulate pe linia combaterii terorismului, Turcia și UE au derulat, la 08 iunie 2016, la Bruxelles, Dialogul Turcia-UE pe linia combaterii terorismului. Terorismul reprezintă o amenințare comună pentru Turcia și UE, precum și pentru cetățenii lor. Turcia și UE au confirmat importanța unei colaborări strânse, în calitate de parteneri strategici și aliați, pentru a combate aceste amenințări la adresa propriei securități și păci.
Ambele părți au condamnat vehement atacurile teroriste recente din UE și din Turcia și au reiterat decizia de a lucra împreună în scopul combaterii tuturor manifestărilor și formelor terorismului, în conformitate cu normele dreptului internațional aplicabile drepturilor omului și refugiaților. UE și Turcia au reiterat angajamentul lor privind intensificarea eforturilor de a combate amenințarea reprezentată de DAESH și de a stopa afluxul de teroriști străini.
UE a recunoscut faptul că Turcia este serios amenințată de terorismul PKK (Partidul Muncitorilor din Kurdistan). UE și Turcia au reiterat decizia de a colabora îndeaproape pentru combaterea terorismului PKK, entitate care, începând cu 2001, se află pe lista UE a organizațiilor teroriste.
Migrația și refugiații
Criza migranților a adus o nouă dimensiune relațiilor dintre Turcia și UE, în ceea ce privește securitatea. Începând cu 2011, războiul civil din Siria a provocat strămutarea a circa 13 milioane de persoane, aproximativ jumătate din populația acestui stat. Din cele 63,3 milioane de persoane strămutate la nivel global, sirienii sunt cei mai mulți. Începând cu 3 octombrie 2019, în Turcia se află 3.671.553 de refugiați sirieni. Prin oferirea de adăpost celor peste 3,5 milioane de sirieni și prin întreruperea afluxului de refugiați - de ordinul miilor - pe ruta Mării Egee, Turcia a împiedicat declanșarea unei crize umanitare majore în Europa. Prin urmare, Turcia a devenit un actor global și regional esențial în problema migrației.
Turcia a răspuns inițial numărului mare de migranți sirieni care i-au trecut granițele adoptând o politică deschisă și a ajuns să le ofere, treptat, protecție temporară, a instaurat principiul nereturnării forțate și le-a acordat asistență umanitară, toate acestea în timp ce afluxul continuă. Pe de altă, parte răspunsul UE la fluxul de refugiați s-a lăsat așteptat până în vara anului 2015, când migranții sirieni și-au schimbat traseul către statele UE și peste un milion de refugiați au trecut granițele Europei.
Criza refugiaților sirieni, care poate evolua într-o „criză europeană”, a încurajat dezvoltarea relațiilor bilaterale dintre Turcia și UE. Turcia a închis traseul din Marea Egee și a stopat fluxul migrator către UE și, mai important, a prevenit pierderea de vieți omenești în rândul refugiaților.
Sistemul de rachete S-400
Turcia pare că se străduiește să mențină un echilibru între relațiile sale cu Federația Rusă și cele cu Occidentul. Decizia Turciei de a achiziționa sistemul de rachete S-400 a dat naștere unei serii de controverse în ceea ce privește poziția acestui stat în cadrul blocului de securitate occidental. Cu toate acestea, la 8 noiembrie 2017 Turcia a semnat un acord cu unele state membre ale NATO, precum Franța și Italia, prin care se angajează să dezvolte capacitățile naționale de apărare antiaeriană și antirachetă în ”spațiul” disponibil, pe baza căruia UE poate coopera mai strâns cu Turcia.
Concluzie
La momentul în care acest articol este conceput, Turcia a demarat (la 9 octombrie) operațiunea „Izvorul Păcii”, în nord estul Siriei. Scopul principal al acestei operațiuni este asigurarea securității granițelor și reîntoarcerea, în condiții de siguranță, a refugiaților sirieni în Turcia. Crearea unei zone de siguranță în criza din Siria este cea mai practică metodă pentru asigurarea repatrierii refugiaților. Dacă Turcia nu poate repatria milioanele de refugiați sirieni în cel mai scurt timp, utilizând această metodă, mai devreme sau mai târziu aceștia vor bate la poarta Europei.
Incapacitatea UE de a sprijini planul privind zona de siguranță va avea ca rezultat amplificarea crizei migrației în Europa. Cu toate acestea, Germania și Franța au suspendat exportul de armamente către Turcia, susținând că operațiunea Turciei din nordul Siriei reprezintă o amenințare la adresa securității europene. Securitatea și migrația sunt probleme comune pe care Turcia și UE trebuie să le soluționeze în colaborare. UE are nevoie de Turcia la fel de mult cum Turcia are nevoie de UE.
Referindu-se la criza din Afganistan, ministrul apărării german la acel moment, Peter Struck declara, în 2002, că „securitatea germană este apărată în [munții] Hindukuș”.
Astăzi, referindu-ne la criza din Siria, putem spune că securitatea europeană este apărată la granița dintre Turcia și Siria.

4. Oğuzlu H.Tarık (2003), “An analysis of Turkey’s Prospective Membership in the European Union from a Security Perspective. Security Dialogue” (Analiză privind perspectiva integrării Turciei în Uniunea Europeană, din punct de vedere al securității. Dialogul pe probleme de securitate), 34-3, p.285-299

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Anunţuri şi publicitate în cadrul buletinului pot fi inserate, în spaţiul disponibil sau pe pagină/pagini separate.
Pentru detalii şi condiţii vă rugăm să ne contactaţi la office@pulsulgeostrategic.ro.
Ne rezervăm dreptul de a nu da curs unor solicitări care credem că nu corespund profilului acestui buletin.

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

ORIENTUL MIJLOCIU

REGIUNILE MAREA NEAGRĂ – MAREA MEDITERANĂ

Ambasador prof. Dumitru CHICAN
Aflat în vizită în România, la sfârşitul lunii august 2011, adică la şapte luni de la declanşarea războiului civil sirian, fostul ministru de Externe şi prim-ministru al Turciei, Ahmet Davutoğlu, autor al celebrei teorii intitulată „Zero probleme cu vecinii”, declara că politica externă a ţării sale se bazează pe principiile paradigmei menţionate, adică a păstrării unui echilibru stabil între libertate şi securitate. „Stabilitatea internă a unei ţări, spunea demnitarul turc, depinde de echilibrul dintre libertate şi securitate. Dacă sacrificăm libertatea în favoarea securităţii, se va ajunge la un regim totalitar, iar dacă, dimpotrivă, sacrificăm securitatea în favoarea libertăţii, ajungem la anarhie.”
De atunci, eşichierul intern şi vecinătatea orientală a Turciei au cunoscut o neîntreruptă serie de răsturnări dramatice. Aflată în căutarea echilibrului ideal dintre libertate şi securitate, Turcia s-a implicat activ şi constant în evoluţiile din proximitate, războiul intern din Siria oferind cele mai frecvente prilejuri de manifestare sui generis a doctrinei de politică regională a regimului Erdogan, inclusiv prin intervenţii armate. Operaţiunile „Scutul Eufratului” şi „Ramura de Măslin”, desfăşurate în interiorul teritoriului naţional al Siriei, departe de a urmări echilibrarea dintre dintre securitate şi libertate şi soluţionarea, pe cale politică, a crizei siriene au avut, aproape exclusiv, două obiective de natură eminamente securitară. Pe de-o parte este vorba despre eliminarea „terorismului kurd”, considerat, prin tradiţie, la Ankara, drept o ameninţare existenţială la adresa integrităţii şi unităţii naţionale. Pe de cealaltă parte, este vorba despre eliminarea fenomenului terorist islamist, privit nu atât ca o ameninţare la adresa securității, cât, mai degrabă, ca o provocare la fel de ameninţătoare pentru modelul islamului laicist, din a cărui diseminare preşedintele Erdogan şi-a făcut un titlu definitoriu al trecerii sale prin istorie.
Acestui dublu obiectiv i-au fost circumscrise, prin forţa împrejurărilor, şi relaţiile de alianţă stabilite cu alţi doi actori capitali activi pe scena conflictului sirian - Federaţia Rusă şi Iranul. Împreună cu aceștia Ankara s-a angajat în aşa-numitul „proces Astana – Soci” care, paralel dacă nu chiar opus „Procesului Geneva” de pacificare a Siriei sub auspiciile ONU, au elaborat şi pus în aplicare un sistem de „zone de descaladare”. Acestea au fost amplasate în punctele cele mai fierbinţi ale frontului sirian, ca premize pentru o extindere ulterioară şi progresivă a „detensionării” la nivelul întregului eşichier politico-militar sirian. Chiar dacă o asemenea formulă nu şi-a dovedit eficienţa şi utilitatea credibilă, sau, mai degrabă, tocmai din acest motiv, Turcia a găsit în acestea un pretext şi un argument pentru promovarea obsesivă a doctrinei sale profund ostilă comunităţii kurde siriene. Comunitatea în cauză este considerată a fi aripa militară a Partidului Muncitoresc Kurd (PKK) al lui Abdullah Ocalan, lideră a coaliţiei arabo-kurde antiterorist-islamiste, susţinută de Statele Unite şi cu o contribuţie notorie la victoriile pe care aliaţa multistatală condusă de SUA le-a obţinut împotriva grupării teroriste ISIS/DAISH. Astfel, doctrinarii şi planificatorii turci ai regimului Erdogan au lansat ideea creării unei „centuri de securitate” de-a lungul frontierei dintre nordul Siriei şi Turcia, de la intrarea Eufratului pe teritoriul sirian, la nord-vest, până la punctul extrem din nord-est al graniţei dintre Siria şi Irak. Având o lungime de 480 km şi o profunzime de 30-40 kilometri în zona siriană de prezenţă a comunităţii etnice kurde, zona-tampon este concepută ca un coridor de separare între aceasta şi teritoriul turc. Este controlată de armata turcă şi „curăţată” de orice sursă de ameninţare de securitate la dresa Turciei din partea „teroriştilor kurzi”. În plus, Recep Tayyp Erdogan are în vedere ca proiectata „zonă securizată” să devină destinaţie pentru cca. 2 milioane (din 3.5 milioane) de refugiaţi sirieni aflaţi în prezent pe teritoriul turc şi care ar urma să fie repatriaţi şi stabiliţi în această regiune a Siriei.
Susţinut intens de mijloacele turceşti de informare în masă şi de retorica oficială a conducerii de la Ankara, proiectul a fost prezentat de însuşi preşedintele Erdogan de la tribuna recentei sesiuni de toamnă a Adunării Generale a ONU (vezi foto). Ulterior, şeful statului turc a reiterat în mai multe ocazii decizia de a interveni, aerian şi terestru, în nord-estul Siriei „în orice moment şi fără o notificare prealabilă”.
Într-o primă reacţie la intenţiile lui Erdogan, preşedintele american Donald Trump şi-a exprimat dezacordul în termeni categorici, ameninţând chiar că, în cazul unei intervenţii turceşti în zona aliaţilor kurzi sirieni ai Americii, va impune Turciei sancţiuni drastice care vor însemna „dispariţia totală a economiei turceşti”. Dar, în urma unei discuţii telefonice cu Erdogan, la 7 octombrie, liderul de la Casa Albă şi-a schimbat poziţia, anunţând că Statele Unite nu se vor implica militar într-un nou episod de război în Siria şi că cei cca 200 de soldaţi americani desfăşuraţi în nord-estul sirian vor fi retraşi din zona lor de prezenţă, decizie care a şi început să fie pusă în practică două zile mai târziu.
Reacţii nu mai puţin ostile proiectului turcesc au venit, cum era şi firesc, din partea comunităţii kurde siriene şi a formaţiunilor sale armate care, cu sprijinul coaliţiei antiteroriste internaţionale şi cu sacrificii umane evaluate la cca 11.000 de oameni, au reuşit să-şi extindă aria de prezenţă la sud de fluviul Eufrat. Acolo au constituit un sistem propriu de administraţie locală, fără a aspira în mod explicit la o formă de independenţă statală (Rojava), ci doar la consolidarea propriului regim de autonomie administrativă. Liderii kurzi nu au întârziat să-şi declare dreptul la autoapărare în cazul unei intervenţii militare turceşti, avertizând că aceasta ar putea să însemne reaprinderea unui război de amploare în Siria şi noi valuri de refugiați strămutați fie pe teritoriul sirian, fie în afara acestuia. Forţele armate ale minoritarilor kurzi, aşa-numitele „Unităţi de Apărare a Poporului” constituie, în momentul de faţă, cea mai mare şi mai bine antrenată şi înarmată componentă a Alianţei Forţelor Democrate (QSD) din Siria, care înglobează facţiunile combatante ale opoziţiei siriene.
Analiştii din presa arabofonă se referă şi la alte riscuri majore atrase de o acţiune turcească de amploare care, cu timpul, ar putea să se transforme într-o ocupaţie cu tendinţe anexioniste, atâta vreme cât comunitatea internaţională nu are pârghii eficiente de descurajare a unor asemenea posibile derapaje.
Este vorba, asfel, de faptul că proiectul lui Recep Tayyp Erdogan incumbă riscul unei reactivări de ripostă a separatismului kurd din Turcia, ceea ce ar însemna revenirea acestei ţări la lungul şi sângerosul conflict cu etnicii kurzi pe care Turcia l-a cunoscut în istoria sa modernă.
Este vorba, în al doilea rând, de posibilitatea ca, în schimbul părăsirii lor de către administraţia americană, kurzii sirieni să se orienteze - cu acordul şi susţinerea Federaţiei Ruse - către identificarea unui modus vivendi cu regimul sirian al lui Bashar Al-Assad, ceea ce ar tulbura în profunzime termenii actualei ecuaţii de pace - şi aşa şubredă -, ducând la o riscantă prelungire pe termen indefinit a războiului civil din această ţară. Nu trebuie uitat că, în 2018, atunci când administraţia de la Washington a vorbit pentru prima dată de o posibilă retragere masivă a prezenţei americane din Siria, etnicii kurzi au bătut la uşa Damascului, cu propuneri de reconciliere şi alianţă, eventual într-o formulă federativă. Este adevărat că, la vremea respectivă, negocierile s-au împotmolit, dar tot atât de adevărat este că, pentru kurzi, „alternativa Bashar Al-Assad” rămâne de actualitate, ca soluţie de rezervă în situaţii extreme. De alfel, la 9 octombrie guvernul de la Damasc a produs o declaraţie în care îi chema pe concetăţenii kurzi „să se întoarcă spre Damasc şi spre Siria, care este patria lor de veacuri”. Apelul oficial sirian a intervenit la o zi după raidurile de bombardament conduse de aviaţia turcă asupra unei baze a Alianţei Forţelor Democratice din zona oraşului Hasaka, din nord-estul sirian.
Este vorba, pe de altă parte, de riscul ca o intervenţie a Turciei în Siria să conducă la un climat favorabil reactivării terorismului jihadist.
Nu trebuie ignorat faptul că forţele kurde au în custodie (în închisori sau tabere de detenţie) cca.10.000 de prizonieri jihadişti din care în jur de 2.000 sunt cetăţeni non-arabi. Ori, în condiţii de război, aceştia ar putea fi puşi în libertate sau evada, ceea ce ar însemna o afluire către zonele deşertice centrale şi către frontierele de sud-est ale ţării, cu scopul de a activa celule combatante aflate în conservare, sau de a ajunge în alte ţări din afara regiunii, cu toate consecinţele previzibile care ar rezulta din aceasta. Deja, un oficial kurd afirma, în primele zile ale intervenţiei turce, că, „pentru kurzi, prioritatea absolută o va constitui riposta la intervenţia Turciei şi nu paza teroriştilor jihadişti deţinuţi”. Va putea (sau va vrea?) Turcia să împiedice acest exod terorist?
Nu în ultimul rând, intenţia declarată a preşedintelui turc de a reloca în zona-tampon cca 2 milioane de refugiaţi sirieni (la o populaţie kurdă siriană de cca. 5 milioane (cf. Wikipedia, în timp ce alte surse indică în jur de 2 milioane,) ar avea un impact puternic destabilizator asupra morfologiei demografice siriene, cu deosebire într-o regiune al cărui specific este dat de caracterul multietnic şi multiconfesional, ceea ce ar conduce la conflicte sociale şi inter-etnice puternic destabilizatoare.
Date şi fapte. Către „Ziua Z” ( I )
9 octombrie
- Evitând orice referire la avertismentele anterioare privind „distrugerea totală a economiei turceşti” în cazul în care Turcia va interveni în nord-estul Siriei şi pe fondul criticilor mediilor politice interne - democrate şi republicane - Donald Trump a afirmat, într-o postare pe reţeaua Twitter (la 9 octombrie) că „sunt prea mulţi cei care uită cu uşurinţă că Turcia este un mare partener comercial al Americii, că turcii sunt cei care produc scheletul de oţel al avioanelor „F35” şi că Turcia are un loc proeminent în noua Alianţă a Atlanticului de Nord”.
- Îcepând cu noaptea de 8-9 octombrie, convoaie de blindate şi transportoare ale armatei turce au început să fie concentrate în districtul Urfa Reihanli din proximitatea frontierei sud-estice a Turciei cu frontiera nordică a Siriei.
- Un comunicat al Casei Albe informează că, la invitaţia personală a preşedintelui Donald Trump, şeful statului turc, Recep Tayyp Erdogan va efectua o vizită la Washington, la 13 noiembrie, „ca oaspete personal” al liderului american şi pentru a discuta „aspecte ale relaţiilor bilaterale şi ale evoluţiilor din Siria”.
10 octombrie
- Într-o declaraţie pentru Reuters, Badran Jiya Kurd, membru în conducerea coaliţiei Forţele Siriei Democratice, sub conducere kurdă, a afirmat că forţele siriano-kurde de opoziţie armată au în vedere iniţierea de negocieri cu guvernul de la Damasc şi cu Federaţia Rusă, cărora le vor propune măsuri comune pentru „umplerea vidului lăsat în nord-estul sirian prin retragarea din zonă a prezenţei militare americane. Conducerea administraţiei autonome kurde a proclamat stare de alertă generală în zona locuită de această etnie, pe o perioadă iniţială de trei zile. Cetăţenii kurzi au fost chemaţi să se deplasese căre frontiera cu Turcia, pregătiţi să opună rezistenţă unei intervenţii din partea ţării vecine.
- La Moscova, ministrul de Externe al Federaţiei Ruse, Serghei Lavrov, a lansat un avertisment de îngrijorare faţă de „semnalele contradictorii pe care Washingtonul le lansează în legătură cu retragerea forţelor americane din nord-estul sirian. O asemenea poziţie poate să conducă la incendierea întregii regiuni, ceea ce trebuie evitat cu orice preţ”, a mai spus demnitarul rus.
- La 10 octombrie, ora locală 10.00 (ora 13.00 Greenwich), preşedintele Recep Tayyp Erdogan a anunţat declanşarea ofensivei turce în Siria, sub numele de cod „Izvorul Păcii”. „Armata noastră împreună cu Armata Naţională Siriană (formaţiunile armate ale opoziţiei, n.n.) au declanşat operaţiunea „Izvorul Păcii”, împotriva Statului Islamic, a unităţilor kurde şi ale Partidului Muncitoresc din Kurdistan (PKK, n.n.)” a spus preşedintele Erdogan. Ulterior, într-un mesaj postat pe reţeaua Twitter, Erdogan a anunţat: „prin operaţiunea „Izvorul Păcii”, vom păstra unitatea teritorială a Siriei şi vom elibera populaţia din regiune de terorism”.
La ofensivă participă, alături de blindate, artilerie şi forţe terestre, avioane de bombardament aparținând armatei turce, care au decolat de la baza aeriană Dyarbakir din sudul ţării.
Potrivit unui comunicat al Ministerului turc al Apărării, despre declanşarea operaţiunilor au fost informate, în prealabil, SUA, Federaţia Rusă, Marea Britanie, Germania, Franţa, comandamentul NATO şi secretarul general al ONU.
Imediat după începerea ofensivei, vicepreşedintele Turciei, Fuat Otkay, a declarat pentru CNN, că „teritoriile eliberate (de prezenţa kurdă, n.n.) vor fi remise proprietarilor sirieni de drept.”
12 octombrie
După patru zile de lupte grele şi bombardamente de aviație, blindate, mortiere şi mitraliere grele, unităţile turce au intrat în oraşul kurd Ra’s Al-Ain, înaintând dinspre est spre vest, în direcţia oraşelor Tell Abyad, Minbaj (unde se află o bază aeriană a armatei ruse) şi Kobane, în vecinătatea căruia sunt concentrate unităţi americane (vezi addenda foto). Potrivit unui comunicat al Ministerului Turc al Apărării, în rândul forţelor kurde au fost înregistraţi peste 400 de morţi şi câteva sute de răniţi, în aceeaşi perioadă de timp. Potrivit unor surse ONU, între 190.000 şi 200.000 de locuitori din zonele de lupte şi-au părărsit locuinţele, iar valul de refugiaţi continuă să crească, ameninţând cu o depopulare masivă a regiunii. Observatorii subliniază că aici s-ar putea repeta, pe scară largă, măsurile adoptate de Turcia în contextul raidurilor sale precedente în zona kurdă, unde au ocupat oraşele Afrin şi Kobane pe care le-au supus, ulterior, unui intens proces de turcizare administrativă, lingvistică, economică şi administrativă, având dimensiunile şi perspectivele unei veritabile epurări etnice.
13 octombrie
- Unităţile turceşti au pătruns pe o adâncime de 12 km în interiorul teritoriului care ar urma să constituie „centura de siguranţă” cu o lăţime de 30-40 kilometri, cucerind, în acelaşi timp, şi oraşul Tell Abyad, cea mai mare dintre localitățile de frontieră.
- La 13 octombrie, secretarul american al apărării, Mark Esper, a evocat posibilitatea iminentă ca SUA să evacueze încă 1.000 de soldaţi din nordul Siriei, existând riscul ca a ceştia să ajungă între focurile încrucişate ale beligeranţilor din teren.
- Acelaşi demnitar şef al Pentagonului, precum şi mai mulţi comentatori americani, au apreciat, pornind de la informaţiile din zona frontului, că forţele turce și arabe de opoziție comit atrocități împotriva kurzilor militari şi civili care pot fi catalogate drept crime de război.
Reacţii externe
1. La Washington, președintele Donald Trump a respins mai multe propuneri ale consilierilor săi - militari şi de la Casa Albă - ca Statele Unite să ofere sprijin unităţilor combatante kurde şi ale opoziţiei siriene angajate în luptele cu efectivele armatei turceşti. Într-o alocuțiune rostită la Washington, liderul american a afirmat: „etnicii kurzi sunt în curs de evacuare a fâşiei de securitate avută în vedere a fi înfiinţată de regimul de la Ankara. Să-i lăsăm pe turci să-şi rezolve problemele pe care le au la frontieră. Nu cred că soldaţii noştri trebuie să aibă un amestec în această problemă”.
2. Uniunea Europeană s-a menţinut în limitele dezavuării iniţiale a ofensivei turceşti. Bruxelles-ul s-a limitat la a cere încetarea imediată a ofensivei turceşti, după ce, pe un ton considerat a fi unul de şantaj, preşedintele Erdogan a ameninţat că în cazul în care comunitatea europeană va continua să folosească sintagma „invazie” pentru a denumi intervenţia turcă, va ordona deschiderea porţilor pentru cca. 3,6 milioane de refugiaţi sirieni pregătiţi să se îndrepte spre Europa (N.B.: în acest caz, va renunţa Erdogan la intenţiile sale umanitare declarate, privitoare la relocarea acestor refugiaţi în „zona de securitate”?).
3. La ONU, o tentativă a Consiliului de Securitate de adoptare a unei rezoluții de dezavuare a intervenției turce în nordul Siriei a fost blocată, prin veto, la 11 octombrie, de Federația Rusă și SUA.
4. La Paris, un comunicat comun al Ministerelor Apărării şi Afacerilor Externe a anunțat, la 12 octombrie, decizia preşedintelui Emmanuel Macron de a suspenda orice livrări de armament şi material militar către Turcia.
O decizie similară a fost anunţată şi la Berlin, unde ministrul de externe Heiko Maas a anunțat decizia Germaniei de a nu mai emite nicio licenţă pentru furnituri militare către armata turcă.
Addenda foto
Reunită în sesiune extraordinară la nivelul miniştrilor de externe, Liga Arabă a adoptat, în unanimitate, o declarație de condamnare a intervenţiei militare a Turciei, precum şi decizia de a lua măsuri concrete împotriva regimului Erdogan, între care restricţionarea sau suspendarea relaţiilor diplomatice şi economice cu Ankara. A fost evocată şi urmează a fi analizată şi cererea formulată de Liban, de reprimire imediată a Siriei ca membru cu drepturi depline al Ligii Arabe.
6. La Bagdad, Consiliul Securităţii Naționale a ordonat armatei şi miliţiilor „Mobilizarea Populară” (Al-Hashd Al-Shaabiy-pro-iraniene) să ia măsurile ce se impun pentru securizarea şi apărarea frontierei de vest cu Siria şi, la nord, cu Turcia.
Date şi fapte ( II )
14 octombrie
- Potrivit unui acord încheiat între guvernul sirian şi Unităţile kurde de Apărare a Poporului, efective ale armatei loialiste siriene au fost desfăşurate în zona oraşului Ain Issa, situat pe linia inferioară de demarcaţie a „cordonului de securitate”, la nord de oraşul Rakka. În alte segmente din zonă, armata siriană a înaintat până la cca. 6 kilometri de frontiera cu Turcia, luând sub control şi zona marelui baraj de acumulare Tabka de pe cursul râului Eufrat. Nu au fost înregistrate incidente între soldaţii sirieni loialişti şi cei turci, dar un comunicat al al Ministerului sirian al Apărării a precizat că scopul acestei desfăşurări de forţe este acela de a „contracara agresiunea turcă”.
Potrivit agenţiei de presă „Interfax”, pentru prevenirea unor incidente armate, pe liniile de demarcaţie între zonele de prezenţă ale armatelor siriană şi turcă au fost desfăşurate efective ale poliţiei militare ruse, având misiunea de observare şi de prevenire a unor posibile confruntări armate între sirieni şi turci.
În replică, Turcia a dislocat importante întăriri umane, militare şi logistice suplimentare în vestul „coridorului de securitate”, în perimetrul oraşelor strategice Manbij, Afrin şi Kobane situate pe direcţia de înaintare a efectivelor kurde şi siriene loialiste.
Analiştii apreciază că acordul militar survenit între etnicii kurzi şi armata regimului Bashar Al-Assad are potenţialul de a influenţa evoluţia frontului în persectiva imediată. Negocierile care au condus la acest acord s-au desfăşurat la baza aeriană rusă Hmeimim din apropierea oraşului - port Lattakia. Odată cu desfăşurarea armatei siriene în nordul ţării, aproape simultan cu anunţul preşedintelui Donald Trump privitor la retragerea a încă 1.000 de soldaţi americani, se poate spune că prezenţa şi rolul Statelor Unite în Siria s-a încheiat. Acest acord va permite guvernului de la Damasc să-şi extindă controlul asupra întregului teritoriu naţional existent la începutul războiului civil şi să aibă o poziţie consolidată în viitoarele negocieri politice pentru pacificarea ţării.
În acest context, surse independente, regionale şi europene au anunţat evadarea din locurile de detenţie a cca. 800 de combatanţi ai „Statului Islamic” sau simpatizanţi ai acestuia, aflaţi în custodia penitenciară a etnicilor kurzi.
- La 14 octombrie, numărul refugiaților şi persoanelor strămutate pe fondul ofensivei turceşti din nordul Siriei a atins nivelul de 160.000.
15 octombrie
Unităţi ale armatei siriene au pătruns, fără lupte şi fără participarea combatanţilor kurzi, în oraşul strategic Manbij, aflat, din 2018, sub controlul administraţiei civile kurde. Combatanţii arabo-kurzi se regrupează fără a angaja acţiuni de luptă împotriva armatei turce. Este vorba, după toate aparenţele, de o tactică inspirată de Federaţia Rusă, prin care armata siriană are în vedere recucerirea principalelor localităţi strategice din „zona de securitate”, creând, astfel, multiple bariere între invadatorii turci şi forţele kurde, în condiţiile în care Ankara evită orice conflict armat direct cu armata loialistă a lui Bashar Al-Assad. În atare împrejurări, se pune întrebarea dacă armata turcă va mai dispune de coeziunea şi unitatea necesare continuării operațiunilor militare până la „îndeplinirea tuturor obiectivelor stabilite”, aşa cum declara, repetititv, preşedintele Erdogan.
16 octombrie
- La o săptămână de la declanşarea operaţiunii „Izvorul Păcii”, numărul refugiaţilor din nordul Siriei a atins cifra de 275.000, din care cca. 70.000 sunt copii. O nouă criză umanitară de proporţii se prefigurează în regiune, în condiţiile în care toate entităţile care activează în domeniul asistenţei umanitare şi-au întrerupt activităţile şi şi-au retras personalul. Alianţa arabo-kurdă a cerut ONU şi Ligii Arabe o intervenţie neîntârziată şi furnizarea prioritară de alimente, nedicamente şi echipament medical.
- Pe front, un convoi militar al armatei siriene loialiste aflat în drum spre orașul strategic Manbij a fost ţinta unui atac „suspect” cu tiruri de mortiere. Activiști de la faţa locului au atribuit Forțelor Siriei Democratice - de opoziție - atacul, survenit în contextul în care alianţa kurdă-arabă şi armata guvernului de la Damasc se află într-o cursă contra cronometru pentru a avea întâietatea ocupării oraşului Manbij.
În ziua precedentă, Casa Albă anunța că, „în următoarele 24 de ore”, vicepreşedintele american Mike Pence se va deplasa la Ankara, în tentativa de a-l determina pe Recep Tayyp Erdogan să înceteze imediat aventura militară în Siria. O misiune pe care presa de peste Ocean a descris-o ca fiind „sortită eşecului şi tradivă.”
17 octombrie
Printre bombardanente, amenințări şi penalităţi - puțină diplomație: vicepreședintele american Mike Pence și secretarul de stat Mike Pompeo au ajuns la Ankara pentru a-l convinge pe Erdogan să nu rişte intrarea în istorie sub semnul stigmatului de „noul Satan” (Donald Trump dixit). Răspunsul liderului de la Bosfor a fost formulat chiar înainte de sosirea celor doi „trimiși speciali”: nici un fel de sancțiune nu va opri desfăşurarea până la capăt a campaniei militare în Siria!
Kremlinul a anunțat, la rândul său, o nouă inițiativă diplomatică: înainte de sfârşitul lunii octombrie, Vladimir Putin şi Recep Tayyp Erdogan se vor întâlni la Moscova pentru a discuta despre Siria. Tema principală: convenirea modului în care nordul sirian de după „Izvorul Păcii” va fi împărţit în zone de prezență şi control rusesc. Aceasta, desigur, pentru ca şi turcii şi ruşii să-şi respecte angajamentele de menţinere şi garantare a integrităţii şi unităţii teritoriale a Siriei!
Kurzii, un popor risipit în lume
Popor cu o demografie cifrată, astăzi, la 25 - 35 milioane de oameni, descendenţi ai vechilor mezi din anticul imperiu persan, islamizaţi în ritul confesiunii sunnite, dar având şi comunităţi non-musulmane, kurzii sunt un popor risipit, în Orientul Mijlociu, pe un areal de aproape o jumătate de milion de km² în patru state, respectiv Turcia (20% din populaţie), Irak (20-25%), Siria (15%) şi Iran (cca. 10% din populaţia totală). Comunităţi kurde importante se întâlnesc în Asia (Kazahstan, Kârgâstan, Armenia, Azerbaidjan, Turkmenistan, Georgia, Afghanistan, Liban) şi din Africa şi sudul Peninsulei Arabice (Somalia, Eritreea, Yemen). O diasporă kurdă vieţuieşte şi în Europa, având o dimensiune demografică estimată la 1,5-1,7 milioane persoane. În România 500 de persoane şi-au declarat apartenenţa la etnia kurdă.
De-a lungul frământatei lor istorii, kurzii au lupat constant mai întâi pentru recunoaşterea unor drepturi sociale şi culturale (dreptul de folosire a limbii materne, de educaţie în limba maternă, de afirmare a identității etnice şi culturale etc.), apoi pentru crearea unui stat propriu pentru acelaşi singur popor risipit în cele patru state orientale importante menţionate mai sus.
Dezmembrarea Imperiului Otoman, la sfârşitul primului Război Mondial, a adus o primă rază de speranță în acest sens. După victoria revoluției lui Mustafa Kemal Ataturk, Tratatul de la Sèvres, din 1920, a prevăzut crearea unei entităţi statale kurde în Anatolia şi în actuala provincie Mossul din Irak. Acest vis trecător s-a destrămat trei ani mai târziu când, prin Tratatul de la Lausanne (din 1923) a fost consacrat regimul de tutelă al Turciei asupra Iranului, cel al Marii Britanii în Irak şi cel al Franţei asupra Siriei.
O a doua tentativă s-a consumat după al doilea Război Mondial când, în 1946, cu sprijinul URSS, în Iran a fost proclamată așa numita „Republică kurdă de la Mehabad”, a cărei existenţă a încetat în 1947.
În 1978, în Turcia şi Irak este înfiinţată formaţiunea politico-militară separatistă „Partidul Muncitorilor din Kurdistan” (Partiya Karkeren Kurdistané-PKK), ca formaţiune de stânga, naţionalistă şi independentă. Conflictele armate dintre aceasta şi regimurile din Turcia şi Irak s-au soldat cu peste 40.000 de victime omeneşti în perioada 1984-2015 (cînd este realizat un armistiţiu vremelnic între PKK şi armata turcă).
După proclamarea şi expansiunea teritorială a „Statului Islamic” şi ocuparea de către acesta a oraşului irakian Mossul, în 2014, miliţiile kurde cunoscute drept „Unităţile de Apărare a Poporului” (constituite din kurzii sirieni, cu un efectiv uman de 25.000 combatanți) creează, împreună cu Forţele Democratice Siriene de opoziţie (5.000 de membri), o coaliţie de luptă împotriva jihadismului islamist. Sprijinită, înarmată şi instruită de SUA, alianţa a obţinut o serie de victorii decisive împotriva grupării „Statul Islamic”, începând cu eliberarea oraşului sirian Rakka, până la cucerirea, în martie 2019, a orăşelului Baghouz - ultimul bastion teritorial al „Statului Islamic”, situat în zona de centru a frontierei siro-irakiene. În ofensiva anti-teroristă și cu preţul a 11.000 de vieţi omeneşti, etnicii kurzi au reuşit să-şi extindă teritoriul controlat la sud de Eufrat, instituind în întregul Kurdistan sirian un regim de autonomie şi administraţie locală federativă compusă din trei cantoane cu o suprafaţă totală de cca 30% din teritoriul naţional sirian.
Pentru Turcia vecină, chestiunea kurdă este percepută ca o ameninţare existenţială la adresa integrităţii teritoriale şi a suveranității naţionale, în vreme ce statele occidentale au susţinut, constant, o poziţie potrivit căreia apariţia unei entităţi statale kurde în Orientul Mijlociu reprezintă o ameninţare la adresa stabilităţii şi păcii regionale şi, implicit, a intereselor strategive vestice în această parte a lumii.
*
În urmă cu un an, în cadrul unei conferinţe la New York, președintele Donald Trump afirma, patetic: „Kurzii sunt singurii aliaţi ai noştri în Siria, împotriva grupării Statul Islamic. Kurzii au luptat umăr la umăr cu noi şi au murit împreună cu noi. Nu vom uita niciodată!”. Astăzi, acelaşi Donald Trump i-a uitat, totuşi, pe foştii „singuri aliaţi în războiul din Siria”, nemaidorind ca America să mai fie implicată „într-un război
Dr. Munir SALAMEH, Ramallah
I
La 13 septembrie a.c. s-au împlinit 26 de ani de când, în faţa Casei Albe a avut loc semnarea „Acordurilor de la Oslo”. După doi ani de negocieri dificile nu numai cu frazeologia juridică, ci şi, mai ales, cu zidul neîncrederii reciproce şi cu propriile mentalităţi inerţiale, vechi de un secol, ministrul de externe israelian, Shimon Perez, în numele guvernului de la Tel Aviv şi Mahmud Abbas, actualul preşedinte al Statului Palestina, în numele Organizaţiei de Eliberare a Palestinei, îşi puneau semnăturile pe aşa-numita „Declaraţie de Principii pentru Aranjamentele de instituire a unei Autorităţi Palestiniene Autonome interimare”. Declarația este cunoscută, în utilizarea comună, drept „Acordurile de la Oslo”, după numele capitalei norvegiene care găzduise cea mai consistentă parte a rundelor de negocieri palestiniano-israeliene. Aceasta era, după un veac de conflict, primul acord de conciliere între palestinieni şi israelieni.
Ea prevedea, ca perspectivă fundamentală, continuarea negocierilor până la realizarea, în decurs de cinci ani, a unui stat palestinian independent şi soluţionarea altor dosare critice. Printre acestea se numărau statutul Ierusalimului, viitorul refugiaţilor palestinieni, configuraţia frontierelor, aşezările evreieşti din teritoriile autonome sau probleme economice şi de securitate. Sub privirile protectoare ale fostului preşedinte american Bill Clinton, premierul israelian Yitzak Rabin şi liderul palestinian Yasser Arafat, inamicii ireductibili de până mai ieri, îşi dădeau acolada cu gândul la un viitor pe care nu au mai avut şansa şansa de a-l trăi.
II
La 7 iulie a.c., în cadrul unei conferinţe de presă desfăşurată la Ramallah, preşedintele palestinian Mahmud Abbas avertiza în legătură cu posibilitatea ca partea palestiniană să denunţe, in integrum, toate documentele convenite la Oslo şi semnate la Washington în 1993.
Acesta semnala intenția de a înceta orice cooperare de securitate cu autorităţile israeliene şi, in extremis, retragerea recunoaşterii, de către Organizaţia de Eliberare a Palestinei, a statului Israel şi a Rezoluţiilor 242 şi 338 ale Consiliului de Securitate, în cazul în care Israelul nu va adopta măsuri de punere în practică a angajamentelor sale, asumate la Oslo şi semnate la Washington. Argumentul invocat de liderul palestininian: „Încă de la semnarea Acordurilor de la Oslo, Israelul nu a încetat să saboteze şi să distrugă Acordurile convenite şi semnate în comun”. În plus, Mahmud Abbas reitera o serie de declarații anterioare prin care partea palestiniană anunţa că nu mai recunoaşte calitatea Statelor Unite de mediator şi sponsor neutru al procesului de pace, şi că, în consecinţă, nu va mai accepta vreun rol al Washingtonului în demersurile de negociere şi de identificare a unei soluţii echitabile pentru contenciosul palestiniano-israelian.
După aproape 30 de ani de la negocierea, convenirea şi semnarea Acordurilor de la Oslo, semnatarul palestinian era primul care declara decesul acestui document considerat, la vremea respectivă, ca având o dimensiune şi o însemnătate istorică.
În măsura în care nu şi-a atins obiectivele pentru care a fost iniţiat, respectiv pacea şi coexistenţa între cele două tabere aflate în conflict şi crearea unui stat palestinian suveran şi durabil, „procesul Oslo” este un eşec dramatic. Cauzele sunt numeroase şi implică ambele părţi, dar şi factori ţinând de evoluţiile geopolitice regionale şi internaţionale. A pune acest eşec în responsabilitatea exclusivă a uneia sau a alteia dintre părţi ar însemna abordarea superficială a unui proces complex şi puternic vulnerabil la impactul mentalităţilor şi al semnificaţiei pe care conceptul de pace o are de o parte şi de cealaltă a baricadelor.
Dar dincolo de lacunele imputabile chiar documentului final de la Oslo, există şi elemente palpabile, vizibile şi cuantificabile care au erodat şi sabotat continuitatea demersurilor politico-diplomatice. Se cuvin menţionate, doar câteva dintre cele mai dinamice.
1. Contextul de pe eşichierul politic israelian, care a dat câştig de cauză continuării şi chiar intensificării politicii de implementare a aşezărilor evreieşti în teritoriile palestiniene „autonome”. Dacă în 1993, anul în care a fost semnată „Declaraţia de Principii”, în Cisiordania trăiau 120.000 de coloniști israelieni, în 2014 numărul acestora a crescut la peste 200.000, ca ulterior să ajungă la 382.000. Un număr similar (incluzând şi arabi israelieni) este înregistrat și în Ierusalimul de Est. În prezent există 121 de aşezări evreieşti oficial recunoscute, la care se adaugă „insule” izolate şi construite ilegal.
2. Mişcarea palestiniană, care a fost puternic fracturată odată cu alegerile legislative din anul 2006, adjudecate, în Gaza, de mişcarea islamistă Hamas, promotoare a vechii paradigme a Fraţilor Musulmani. Aceasta nu recunoaşte existenţa statului Israel, propunându-şi crearea unui stat arab islamic pe întregul teritoriul Palestinei istorice şi proclamând lupta armată şi violenţa drept singur mijloc de luptă împotriva Israelului. Cu un „Fatahland” în Cisiordania şi cu un „Hamasland” în Fâşia Gaza, mişcarea palestiniană nu a făcut decât să ofere Israelului un argument forte pentru evitarea oricăror negocieri de pace, sub argumentul că palestinienii nu constituie un partener de discuţii unificat, credibil şi consecvent. Între iunie 2006 şi iulie 2014, armata israeliană a răspuns atentatelor cu rachete şi cu alte mijloace violente şi aşa-numitelor „marşuri ale întoarcerii” regizate de Hamas, cu nici mai mult nici mai puțin de cinci operaţiuni represive provocatoare de mari pierderi umane şi materiale (acţiunile „Ploaie de vară” – iunie 2006, „Iarna fierbinte” – februarie 2008, „Plumbul topit” – decembrie 2008, „Stâlpul de apărare” – noiembrie 2012 şi „Bordura de apărare” – iulie 2014). Un climat de ură renăscută îl determina pe fostul şef al Statului Major al Tzahalului, generalul Moshe Yaalon, să se pronunţe public pentru „marcarea cu fierul roşu a conştiinţei palestiniene, asfel încât palestinienii să înţeleagă în profunzime că sunt un popor învins”. În același timp, oficiali palestinieni din Gaza îşi îndemnau, public, concetăţenii, „să ucidă cât mai mulţi sraelieni”.
3. Venirea la Casa Albă a Administraţiei Trump, care a însemnat trecerea politicii orientale a Statelor Unite de la gestionarea conflictului din regiunea Orientului Mijlociu şi a contenciosului palestiniano-israelian pe baza conceptului „celor două state”, la implicarea directă şi părtinitoare în acţiuni de impunere a unor proiecte dezechilibrarte. Acestea vin în dezavantajul părţii palestiniene şi în susţinerea deschisă a viziunii politice a dreptei politice israeliene, în frunte cu formaţiunea Likud, condusă de premierul Benjamin Netanyahu. Recunoaşterea Ierusalimului drept capitală unificată şi eternă a statului Israel şi mutarea în „oraşul sfânt” a ambasadei americane, închiderea reprezentanţei diplomatice palestiniene în SUA și încetarea asistenţei financiare americane pentru Agenţia ONU de sprijin al refugiaţilor palestinieni (UNRWA) sunt doar câteva forme de manifestare pragmatică a noii politici americane legată de soluţionarea problemei palestiniene. Cel mai recent, acestor paşi li s-a adăugat lansarea celebrei iniţiative americane de pace cunoscută drept „afacerea secolului”, care, demarată în urmă cu aproape un an, nu a fost, încă, finalizată, sau, cel puţin anunţată, decât formal şi în mod fragmentar şi producător de vii controverse.
III
Încredinţat, pentru coordonarea procesului de elaborare şi promovare, la doi dintre colaboratorii săi apropiaţi – respectiv Jared Kushner, consilier (şi ginere) prezidenţial şi Jason Greenblatt, consilier al preşedintelui pentru relaţiile cu Israelul şi emisar special pentru problemele Orientului Mijlociu (funcţii din care acesta s-a retras din motive familiale, la jumătatea lunii septembrie a.c.) – proiectul american pe care însuşi preşedintele Donald Trump l-a calificat drept „afacerea secolului” ar urma să fie alcătuit din două părţi. Fiecare abordează în mod distinct problemele cu caracter economic şi financiar, respectiv fundamentele politice ale păcii palestiniano-israeliene. Dacă despre primul segment Administraţia a oferit o serie de informaţii şi demersuri publice, proiectul politic de pace este învăluit în mister, urmând a fi oficializat, eventual, după al doilea scrutin legislativ israelian – de la jumătatea lunii septembrie a.c.
Jason Greenblatt (stânga) și Jared Kushner, Varșovia, Polonia, 14.02.2019. (Sean Gallup/Getty Images)
În aşteptarea „zilei Z” din iniţiativa americană, forumul economic desfăşurat în capitala Bahreinului între 25-26 iunie, sub deviza „De la pace la prosperitate”, şi-a propus să dezvăluie, ante-factum, o parte din beneficiile dezvoltării pe care viitoarea „pax americana” le va revărsa, ca dintr-un generos corn al abundenţei, asupra poporului palestinian – considerat o abstracţiune fără nicio legătură cu ideea de stat şi identitate naţională. O asistenţă financiară de 43 miliarde euro din care 24 miliarde euro ar urma să fie acordată pentru Cisiordania şi Gaza, la care să se adauge 7,9 miliarde, respectiv 6,5 miliarde şi 5,5 miliarde euro pentru palestinienii din Egipt, Iordania şi Liban, în perspectiva unei ipotetice integrări economice a acestui areal demografic. În viziunea lui Jared Kushner, aceasta va însemna, într-un orizont de maximum zece ani, dublarea Produsului Intern Brut, reducerea masivă a ratei şomajului și reformarea de fond a economiei palestiniene sufocată de decenii de criză.
„Fără îndoială, avem nevoie de finanţe şi de ajutor, dar, înainte de acestea, trebuie să avem o soluţie politică”, a fost reacţia preşedintelui palestinian Mahmud Abbas.
Conferinţa din Bahrein a promis un „viitor” prosper pentru palestinieni, căci, aşa cum crede unul din cei doi artizani ai „afacerii”, consilierul prezidenţial Jason Greenblatt, „pacea ar debloca potenţialul incredibil pe care îl are economia palestiniană”. De partea cealaltă, pentru oficialii palestinieni, scopul real al forumului de la Manama a fost acela de „a ocoli problema politică” şi „de a cumpăra de la palestinieni renunţarea la identitatea statală şi naţională”.
Într-un interviu acordat, la 13 iulie a.c., cotidianului de limbă arabă Al-Sharq Al-Awsat (care apare la Londra), consilierul Jason Greenblatt „dezvăluia”, foarte condensat, de altfel, unele consideraţii privind componenta politică a iniţiativei americane. Afirmând explicit că „sintagma celor două state” nu face parte din lexicul viitoarei „afaceri a secolului”, intervievatul preciza că, prioritară pentru destinul păcii şi, implicit, al prosperităţii, este „rezolvarea” a două noduri gordiane. Acestea sunt prezenţa în Gaza a mişcărilor palestiniene Hamas şi Jihadul Islamic, care constituie „cauza principală” a suferinţelor poporului palestinian şi crearea unui cadru propice pentru continuarea negocierilor directe între Mahmud Abbas şi premierul israelian. Cei doi sunt singurii în măsură să stabilească agenda negocierilor, cu menţiunea că tot ceea ce se va conveni în acest cadru va fi acceptabil şi pentru Statele Unite. Lectura in extenso a expozeului făcut de Jason Greenblatt sugerează, mai degrabă, impresia că se vorbeşte despre două vehicule circulând, fiecare, pe sensuri opuse şi ai căror conducători se salută, eventual, din mers, cu o fluturare de mână. Ceea ce, din păcate, este prea puţin pentru o afacere a secolului.
Alegerile israeliene şi „afacerea secolului”
La numai o săptămână înainte de alegerile anticipate de la 17 septembrie, premierul Benjamin Netanyahu, și-a anunţat intenţia de a acţiona pentru anexarea coloniilor evreieşti din Cisiordania şi proclamarea suveranităţii israeliene asupra Văii Iordanului şi teritoriului din nordul Mării Moarte, dacă va rămâne în fruntea gruvernului. Anunţul a stârnit reacţii virulente de condamnare din partea guvernelor arabe, Ligii Statelor Arabe şi Organizaţiei Cooperării Islamice. Că a fost vorba de un joc preelectoral sau de o intenţie reală nu vom putea şti decât după formarea noului Executiv israelian. Dar aplicarea unei asemenea măsuri în contextul şi aşa deteriorat al climatului regional, nu va avea, după toate probabilitățile, decât repercusiuni negative asupra procesului general al păcii arabo-israeliene şi palestiniano-israeliene.
După numărarea a 95% din voturi, la 18 septembrie, rezultatele scrutinului au evidenţiat un puternic avans al formaţiunilor politice de dreapa, având, în fruntea plutonului şi cu diferenţe nesemnificative, Partidul Likud condus de Benjamin Netanyahu, partidul – de aceeaşi coloratură politică – „Albastru şi Alb”, avându-l ca lider pe omul politic Benny Ganz şi formaţiunea naţionalistă de dreapa „Israel, Beitenu” (Israel, casa noastră) condusă de fostul ministru de externe şi al apărării Avigdor Lieberman. Niciuna din aceste formaţiuni nu şi-a adjudecat numărul de 61 fotolii parlamentare necesar să-i asigure o majoritate pe muchie de cuţit care să-i permită constituirea guvernului, astfel încât eşichierul politic israelian va fi martor la intense demersuri, consultări şi pertractări pentru formarea unei alianţe care să constituie baza de formare a unui guvern de uniune naţională. Dar, chiar şi în acest caz, este greu de întrevăzut că politica regională a Israelului, inclusiv faţă de problema palestiniană sau de dosarul fierbinte al conflictului cu Iranul, va cunoaşte schimbări semnificative în sensul compromisului. Benjamin Netanyahu promitea că va oferi israelienilor un „guvern sionist puternic”, în vreme ce Benny Ganz şi Avigdor Lieberman vorbeau despre necesitatea unui guvern care să impună vocea Israelului pe eşichierul global şi să manifeste inflexibilitate în politicile privind problemele Orientului Mijlociu.
Pentru conducerea palestiniană, rezultatul alegerilor este, potrivit preşedintelui Mahmud Abbas, o „simplă problemă internă” care nu va aduce nimic încurajator pentru negocierile de pace, în vreme ce oficiali ai Mişcării Hamas din Gaza proclamau ideea potrivit căreia nu alegerile israeliene vor schimba ceva în bine pentru procesul de pace, ci continuarea, la cote sporite, a „luptei de rezistenţă împotriva duşmanului sionist”.
Israelienii şi-au spus cuvântul, în secţiile de votare. Este rândul lui Donald Trump să facă publică faimoasa „afacere a secolului”.
Ambasador prof. Dumitru CHICAN
Nu peste multă vreme se împlinesc doi ani de la 9 decembrie 2017, când fostul premier al Irakului, Haider Abadi, anunţa, triumfător şi solemn, eliberarea întregului teritoriu naţional de prezenţa structurii terorist-jihadiste „Statul Islamic” („Daesh”, după acronimul arab) şi, în consecinţă, încheierea războiului împotriva fenomenului terorist jihadist în ţara dintre Tigru şi Eufrat.
A trebuit, însă, să mai treacă încă trei luni pentru ca, la 24 martie 2018, coaliţia multistatală condusă de Statele Unite să anunţe, la rândul său, pe un ton mai reţinut şi cu referire la frontul antiterorist islamist din Siria, „înfrângerea teritorială” a fostului şi efemerului „califat islamic” din această ţară. Anunţul a fost însoţit, însă, de avertismente oficiale că, în contradicţie cu declaraţiile festiviste, activismul şi capacitatea de rezilienţă a Daesh rămân active, impunând continuarea operaţiunilor de lichidare efectivă a influenţei, a structurilor, a canalelor de subzistenţă şi finanţare ale entităţii islamist-radicale.
De la aceste două repere cronologice şi până în momentul de faţă, „Statul Islamic din Irak şi Levant” nu a încetat să ofere, într-un ritm aproape cotidian, suficiente dovezi că această entitate continuă să existe şi să parcurgă nu numai un proces de regenerare lentă dar continuă ci şi să-şi pună în evidenţă capacitatea de adaptare la noile condiţii ale războiului clandestin. Rezultatele acestei realităţi s-au materializat şi continuă să se concretizeze în ritmul atacurilor violente, al atentatelor suicidare şi, în general, al recursului la aceeaşi panoplie de procedee, tactici şi acte care au însângerat regiunea şi lumea în scurta viaţă a fenomenului Daesh. La 16 septembrie, fundaţia „Al-Furqan”, considerată aripa mediatică a ISIS, a difuzat un nou mesaj audio al liderului „istoric” al grupării, Abu Bakr Al-Baghdadi prin care acesta averitza că „atacurile executate de gruparea teroristă vor continua şi vor ajunge, în curând, la un ritm cotidian de execuţie”. Ultimul mesaj, atribuit lui Al-Baghdadi, a fost difuzat în luna aprilie a.c., având un conţinut aproximativ similar cu cel de la 16 septembrie, fapt care i-a determinat pe analişti să considere că este vorba, mai curând, nu de o ameninţare iminentă, ci de o tentativă a „califului” Al-Baghdadi de a mobiliza noi jihadişti şi de a reafirma, că gruparea ISIS există şi se află într-o perioadă de refacere cu perspectivă imprecisă ca gruparea să mai revină vreodată la dinamica şi nocivitatea prin care s-a impus în perioada sa de apogeu. Potrivit depoziţiilor unor jihadişti Daesh aflaţi în custodia autorităţilor irakiene, Abu Bakr Al-Baghdadi se află adăpostit în zona oraşului sirian Al-Bukamal de la frontiera siriano-irakiană. Informaţii similare au fost difuzate şi de alte agenţii de presă regionale şi occidentale. Acestea, în măsura în care sunt credibile, au generat următoarea întrebare firească: „Dacă aşa stau lucrurile şi locul în care se află teroristul sunt cunoscute, cum se explică absenţa oricărei tentative de capturare a acestuia, sau de lichidare a lui? Există interesul ca Al-Baghdadi să fie lăsat în libertate pentru a fi folosit, la nevoie, în complicatul joc politico-militar care se desfăşoară, încă, în arealul dintre Eufratul sirian şi Mesopotamia irakiană? O privire de ansamblu pe harta arealului geografic siro-irakian pune în evidenţă faptul că enclave teroriste aflate în stare latentă sau sub forma aşa-numitelor „celule” active continuă să existe. În Siria, acestea sunt identificabile în partea răsăriteană a cursului sirian al Eufratului, îndeosebi în zona deşertică din jurul Palmirei, şi în proximitatea oraşului şi guvernoratului sirian Deir Az-Zor din nord-estul ţării. Pe teritoriul irakian, acestea sunt distribuite în „oaze” situate de-a lungul frontierei dintre Irak şi Siria şi pe o fâşie desfăşurată la limita sud-vestică a Kurdistanului irakian. Fâșia este delimitată de districtul Sinjar la nord-est şi de Ramadi şi vecinătatea nordică a capitalei Baghdad.
Atacurile teroriste şi operaţiunile de ripostă armată anti-teroristă, cu o frecvenţă intensă (şi cu potenţial distructiv însemnat) au ridicat, în mediile analitice, întrebarea dacă nu cumva asistăm la un proces de „reîncarnare” a grupării imamului Abu Bakr Al-Baghdadi. Sau este oare vorba doar de potenţialul de rezilienţă al fenomenului, sortit, însă, mai devreme sau mai târziu, să se epuizeze progresiv până la extincţia naturală?
A devenit un truism afirmaţia că deconstrucţia teritorială şi organizatorică a Daesh nu înseamnă, cu necesitate, şi destrămarea ideologică şi doctrinară a acestei reţele. În acelaşi timp, analiza realităţilor actuale trebuie să ia în considerare multiplele şi variatele diferenţe specifice existente între Siria şi Irak. Vorbim atât din punct de vedere social, cât şi din perspectiva modului diferit în care aceste două state au evoluat pe plan intern, după înlăturarea regimului baasist al dictatorului Saddam Hussein în Irak, în 2003, şi după declanşarea, în 2011, a „primăverii arabe” şi a războiului civil, în spaţiul sirian.
1. Irak: Între voinţă şi realităţi
„Iradat Al-Nasr” – voinţa de a învinge, a fost numele de cod al unei ample ofensive declaşată la 7 iulie a.c. de către aramata şi forţele irakiene de securitate împotriva mozaicului de bastioane enclavizate ale Daesh. La un an după ce ex-premierul Heidar Abbadi proclamase victoria şi înfrângerea Daesh, planificarea şi declanşarea acestei operaţiuni este, prin ea însăşi un argument peremptoriu în favoarea analizelor care susţin ideea că lupta împotriva islamismului iraţional este departe de a se fi încheiat. Frontul pe care s-a desfăşurat ofensiva a avut o geografie care se întindea de la frontiera vestică a Irakului cu Siria şi, spre răsărit, către districtul Ninive, cu capitala la Mosul; adică un „Sahel” geografic străbătând Irakul de la Vest la Est. După încheierea „oficială” a războiului împortiva Daesh, regiunea în discuţie rămâne principalul „banthustan” jihadist-terorist în care celulele rezultate din fostul „califat” îşi planifică şi işi lansează atacurile executate în celelalte districte irakiene. Pe fondul epuizării şi al uzurii provocate de trei ani de război armatei şi forţelor de securitate ale Irakului, Statul Islamic a reuşit să exploateze rapid retragerea din aceste regiuni a combatanţilor kurzi din formaţiunile Peshmerga pentru a-şi consolida prezenţa şi a-şi reface structurile organizatorice. În zonele petroliere din arealul Kirkuk-Mosul, armata naţională irakiană este preocupată cu prioritate, de protecţia şi menţinerea în funcţiune a câmpurilor petroliere, a instalaţiilor de rafinare şi transport al petrolului şi al derivatelor de hidrocarburi. Se poate spune că lupta anti-teroristă a statului irakian are, predominant, un caracter reactiv, de răspuns la operaţiunile Daesh şi mai puţin unul preventiv, de identificare şi eliminare a insulelor de terorism islamist de pe teritoriul naţional, ale căror amplasări teritoriale sunt, de altfel, cunoscute de către planificatorii şi strategii irakieni.
O asemenea situaţie facilitează combatanţilor jihadişti desfăşurarea unui război de gherilă favorizat atât de mediul natural muntos sau deşertic, cât şi de susţinerea unor segemnte tribale ale societății irakiene, dezamăgite şi nemulţumite de incapacitatea guvernului din Bagdad de a le oferi avantajele promise şi binefacerile de după „victoria” impotriva fostului stat islamic. A reţinut atenţia şi faptul că, în unul din ultimele mesaje atribuite „califului” Abu Bakr Al-Baghdadi, la începutul lunii mai, acesta declara, ritos, că „războiul Islamului şi al credicioşilor musulmani împotriva cruciaţilor şi a aliaţilor lor va fi lungă. Lupta pe care o ducem astăzi este, temporar, una de uzură pentru şubrezirea inamicilor noştri care vor trebui să înţeleagă că jihadul va continua până la sfârşitul timpurilor”.
2. Siria: Un „califat” eliminat dar...activ
În luna martie a.c, a căzut ultimul bastion deţinut de Daesh în Siria, în orăşelul Baghouz, de la frontiera estică dintre Siria şi Irak. Mai multe zeci de mii de combatanţi islamişti – musulmani nativi şi occidentali convertiţi la ideologia jihadului – precum şi un important număr de membri ai familiilor acestora, femei şi copii, au fost capturaţi de forţele alianţei arabo-kurde sau au fost reţinuţi şi plasaţi în tabere de detenţie sau penitenciare organizate ad-hoc. Pe teritoriul sirian funcţionează, în prezent, patru principale asemenea centre amplasate în nordul ţării, respectiv campusul Ain Issa din nordul oraşului Raqqa: campusul Al-Hol, în vecinătatea estică a oraşului Hasaka şi închisorile Roj şi Derek din extremitatea nord-estică a teritoriului sirian, nu departe de frontiera irakiană. În acestea sunt deţinute, în condiţii mai mult decât precare, cca. 70.000 de persoane. Atât forţele coaliţiei, minoritarii kurzi cât şi surse guvernamentale accentuează realitatea că, departe de a diminua fantatismul celor aflaţi în custodie penitenciară, aceste aglomeraţii constituie centre foarte active de proliferare a radicalismului şi fanatismului. În perspectiva plauzibilă a eliberării lor, prizonierii reprezintă un focar de ameninţări serioase şi, mai ales, un rezervor pentru refacerea potenţialului uman al grupării terorist-jihadiste. În ceea ce priveşte combatanţii „statului islamic” care nu au fost capturaţi, aceştia s-au organizat, ca şi comilitonii lor din Irak, în celule aflate în conservare, dar active cât priveşte capacitatea de executare a unor atacuri (amplasarea unor dispozitive explozive improvizate, îndeosebi pe arterele de circulaţie rutieră utilizate de forţele kurde şi ale alianţei internaţionale, organizarea de ambuscade, folosirea maşinilor capcană, atacuri letale inclusiv în scopuri de jaf etc).
Este, se poate spune, o perioadă în care activismul terorist jihadist, atât în Siria, cât şi în Irak are drept obiectiv fundamental verificarea şi menţinerea capacităţilor de supravieţuire, în perspectiva unei reveniri progresive pe două fronturi – cel sirian şi irakian. Există, însă prea puţine perspective de a reuşi ca, în plan social, economic, instituţional, confesional şi politic, să se elimine cauzele profunde care au făcut posibilă apariţia, proliferarea şi implementarea
Reza SHAHRESTANI
La 22 septembrie a.c., s-au împlinit 30 de ani de la primul război din Golf, între Irakul baasist al lui Saddam Hussein şi Republica Revoluţionară a Iranului condusă de ayatollahul Ruhollah Khomeini. Supranumit de către regimul de la Bagdad „Qadisiya lui Saddam” (după numele locului unde, în secolul al VII-lea, armatele arabe musulmane au învins oştirile imperiului persan), acest război, care a început în 1980 şi s-a încheiat în 1988, lăsând în urmă circa un milion de morţi şi nici un învingător strategic, este considerat de istoriografi și analiștii conflictelor drept cel mai feroce din istoria modernă a Orientului Mijlociu. A fost un conflict care, prin mizele sale, prin amploare, brutalitate şi durată, a avut consecinţe profunde asupra echilibrului de forţe şi a competiţiei globale pentru putere şi influenţă nu numai în regiunea Golfului Arabo-Persic, ci şi la nivelul hărţii politice globale de la sfârșitul secolului trecut şi începutul acestuia.
Declanşarea „Primului Război din Golf” s-a produs, de fapt, ca o prelungire a răsturnărilor generate de revoluţia islamică iraniană din 1979. Lumea occidentală, în frunte cu Statele Unite ale Americii a constituit, încă de la început, inamicul ireductibil al Iranului persan şi musulman şiit şi principala piedică în calea „exportului de revoluţie” islamică la nivel regional şi extra-
militantismului terorist-jihadist islamic.
Între „voinţa de a învinge” şi obţinerea victoriei certe şi definitive, drumul este încă lung și imprevizibil.
regional. Din acest punct de vedere – şi prin retorica ofensivă şi expansionistă a noului regim teocratic – dar şi, în egală măsură, prin influenţa pe care acesta şi-a căpătat-o sau a impus-o, Republica Islamică a constituit, pentru dictatura laică din Irak, atât o ameninţare în competiţia pentru putere regională, cât şi, în condiţiile de început al revoluţiei, izolată pe plan regional şi internaţional, o posibilă pradă vulnerabilă şi uşor de supus.
Cei opt ani de război nu i-au adus lui Saddam Hussein împlinirea visului său de a face din Irak o avangardă a arabismului şi o paradigmă-model
de unică putere pe eşichierul Orientului Mijlociu. De cealaltă parte a Golfului, ambiţiile „exportatorului de revoluţie musulmană” Khomeini şi ale succesorului său, Ali Khamenei au avut drept rezultat o tensionare ascensională a relaţiilor Iranului îndeosebi cu monarhiile petroliere din regiune, dar şi cu restul comunităţii occidentale. Tensiunile au fost aplanate vremelnic de semnarea, în 2015, a „Acordului nuclear” în formula 5+1, a cărui denunţare unilaterală de către Administraţia Donald Trump, a readus starea conflictuală dintre Statele Unite şi Iran, proiectând-o la cote foarte apropiate de linia roşie a unui conflict militar. Un conflict în care, după toate aparenţele, Irakul, eliberat de dictatura lui Saddam Hussein, de războiul civil devastator şi de de tirania brutală şi iraţională a „califatului jihadist”, pare ameninţat să devină placa turnantă şi „curtea din spate” a noii confruntări între „America First” de dincolo de Ocean şi Revoluţia islamică de dincolo de Golf, aspirantă şi ea, tot la calificativul de „first”.
* * *
O frontieră de 1.400 km desparte Irakul de vecinul său iranian de care depinde, într-o măsură consistentă, asigurarea celor necesare supravieţuirii în limitele unei normalităţi precare. Energia electrică de care Irakul are nevoie zilnic, adică 1.300 megawaţi, sau gazele naturale – 28 milioane m³ zilnic – sunt asigurate de Iran. În contextul sancţiunilor economice impuse Iranului de către Administraţia de la Washington, noua conducere politică de la Baghdad – preşedintele Barham Saleh şi premierul Adel Abdul Mahdi – au reuşit, după pertractări dificile, să obţină o excepţie de 45 de zile de la aplicarea sancţiunilor economice de către SUA, urmată, după aceleaşi negocieri dificile, de o prelungire a excepţiei până la finele anului în curs. Oficialii irakieni consideră, în mod critic, că pentru Irak nu va fi nevoie decât de cel mult cinci ani, în condițiile menținerii sancțiunilor economice anti-iraniene, pentru ca economia (irakiană) să fie, încă o dată, şi cu consecinţe imprevizibile, stangulată până „la marginea prăbuşirii”.
Preocupaţi până la obsesie de provocarea unei implozii a regimului Islamic iranian, chiar dacă, spre sfârşitul lunii iulie, preşedintele Trump declara că „nu doreşte schimbarea regimului din Iran”, planificatorii şi decidenţii de la Washington par prea puţin dispuşi să accepte concesii sau excepții în sprijinul Irakului. Iar acest fapt ar putea să aibă consecinţe greu de controlat într-o ţară puternic afectată pe toate planurile chiar de intervenţia militară americană din 2003, în care Statele Unite continuă să aibă o prezenţă activă de peste 5.000 de militari americani şi care încă nu s-a eliberat pe deplin nici de activismul terrorist, nici de urmările psihice, economico-sociale şi instituţionale ale nefastului război împotriva aşa-zisului „califat Islamic” al lui Abu Bakr Al-Baghdadi – irakian şi el, ca mulţi dintre jihadiştii ale căror acte au însângerat, ani de-a rândul, pământul dintre Tigru şi Eufrat şi nu numai. Rata înaltă a sărăciei sociale, volatilitatea instituţională şi corupţia malignă continuă, şi acestea, să menţină, la nivelul conştiinţei colective, sentimentul însingurării, al izolării şi abandonului, într-un Irak în care peste două milioane de locuitori au statut de persoane dislocate şi care, potrivit estimărilor „Transparency International”, se situează pe locul al 12-lea mondial, în plutonul cu cel mai înalt grad de corupție şi coruptibilitate.
* * *
Actuala stare conflictuală dintre Statele Unite şi Iran şi măsurile de „încercuire” aplicate de Administraţia Trump împotriva regimului ulemalelor şi mollahilor de pe malul răsăritean al Golfului plasează, inevitabil, Irakul în postura deloc comfortabilă a unei ţări aflate între ciocanul american şi nicovala iraniană. Această poziționare este problematică și în măsura în care, de la revoluţia khomeinistă, între Baghdad şi Teheran s-a instaurat o relaţie de profundă şi multiformă simbioză – socială, confesională, economică, mercantilă. Astăzi, relația este atât de profundă şi de înrădăcinată încât a devenit, în bună măsură, imună la practica sancţiunilor. Printr-o simplă comparaţie a ceea ce poate fi sesizabil de către observatorul obișnuit, se poate constata fără dificultate că prezenţa iraniană în Irak, pragmatică şi operaţională, are puternice rădăcini în ceea ce înseamnă „statul profund” irakian şi societatea sa. La opul opus, prezenţa americană este „superficială, conjuncturală şi paralelă cu esenţa genuină a societății irakiene”, aşa cum remarca un diplomat african aflat la post în Bagdad. Una dintre entitățile cel mai solid infiltrate în ţesătura intimă, socială şi instituțională irakiană este rețeaua miliţiilor ideologice, confesionale şi paramilitare irakiene. Această rețea este irakiană din perspectiva identităţii cetăţeneşti, dar puternic pro-iraniană în ceea ce privește apartenenţa confesională la ritul islamic şiit, finanţarea, dotarea, pregătirea şi doctrina. Constituită în 2014, din iniţiativa marelui ayatollah Ali Sistani, liderul comunităţii şiite irakiene, în contextul războiului civil şi al campaniei împotriva „Statului Islamic”, organizaţia numită „Mobilizarea populară” (Al- Hashd Al-Sha‘biy), cu un efectiv uman estimat la 100.000-120.000, beneficiază de susținerea guvernului de la Bagdad. Aceasta este apreciată pentru rolul fundamental avut în campania împotriva Statului Islamic atât în Irak (eliberarea orașului Mosul), cât şi în Siria (eliberarea districtului şi oraşului Raqqa, fosta „capitală” siriană a „califului” Abu Bakr Al-Baghdadi).
Organizaţia este, astăzi, o coaliţie a principalelor miliţii active în Irak, respectiv:
Asaib Ahl Al-Haqq („Cetele celor dreptcredincioşi”), o mişcare desprinsă din fosta „Armată a lui Mahdi”, condusă de clericul Moqtada Al-Sadr şi cunoscută pentru susţinerea acordată fostului premier şiit irakian Nouri Al-Maliki şi pentru actele de represiune împotriva radicalismului sunnit. Este considerată a fi foarte apropiată de Iran şi, îndeosebi, de ghidul suprem iranian, Ali Khamenei.
Faylaq Badr sau Kataeb Al-Badr (Brigăzile sau Falangele Al-Badr), creată în timpul războiului dintre Irak şi Iran (1980-1988) de către Gardienii Revoluţiei Islamice (Pasdaran), din dezertori şi prizonieri din armata irakiană. În 1991 a participat la insurecţia irakiană eşuată impotriva regimului Saddam Hussein, iar din 2003 se stabileşte în Irak, implicându-se şi în viaţa politică a acestei ţări. Liderul şi comandantul său, Hadi Al-Amiri, a deţinut mai multe fotolii ministeriale în guvernul irakian şi a fost unul dintre co-fondatorii alianţei „Mobilizarea populară”. Între 2014-2016 a deţinut portofoliul internelor în guvernul Heydar Abbadi.
Kataeb Hezbollah (Brigăzile Hezbollah), create în 2003 ca unităţi combatante împotriva trupelor americane de intervenţie în Irak. Având efective umane estimate la sub 1.000, figurează pe lista americană a organizaţiilor teroriste externe şi este condusă de Jamal Ibrahimi (alias Abu Mahdi Al-Muhandis) care este şi vice-preşedintele coaliţiei „Mobilizarea Populară”.
Saraya Al-Salam (Detaşamtele păcii), constituită în 2014 prin desprinderea de curentul politico-militar al clericului Moqtada Al-Sadr. În anul 2016 efectivele sale erau estimate la cca. 15.000 oameni.
Harakat Hezbollah Al-Nujabā’ (Mişcarea Virtuoşilor Hezbollah).
Pe lângă aceste formaţiuni adunate sub cupola „Mobilizării populare”, în Irak mai acţionează un număr de miliţii independente care se disting printr-o relaţie mult mai strînsă şi o dependenţă directă faţă de regimul iranian şi, cu deosebire, de armata paralelă a Gardienilor Revoluţiei Islamice. Mai importante, din punct de vedere al efectivelor şi al capacităţii combative se cuvin amintite:
Kataeb Al-Imam Ali (Brigăzile Imamului Ali), constituite în 2014, ca ramură militară a partidului islamist irakian şiit „Mişcarea Islamică Irakiană”.
Liwa Abu Fadl Al-Abbas (Brigada Abu Fadl Al-Abbas), constituită în 2012 pentru a combate formaţiunile jihadiste sunnite din Irak şi Siria, sub comanda „consilierilor” iranieni.
Saraya Tali’a Al-Khorasani (Unitățile de luptă Khorasan), constituite ca formaţiuni de luptă împotriva Statului Islamic din Irak şi Siria, cu un efectiv de cca. 3.000 de oameni. Se subordonează, pe linie de comandament, biroului militar al ghidului suprem iranian, Ali Khamenei.
Brigăzile Ashurā, constituite în 2014 ca aripă militară a Consiliului Suprem Islamic, organ de conducere doctrinară a comunităţii şiite irakiene.
Dincolo de concluziile, contradictorii, ale analizelor referitoare la ceea ce înseamnă prezenţa miliţiilor pro-iraniene pe eşichierul politico-militar al Irakului de astăzi, acestea capătă o semnificaţie pe cât de complexă, pe atât de ameninţătoare, în contextul în care Irakul se află la intersecţia tirurilor politice şi militare dintre Statele Unite şi regimul iranian.
În aceste noi conjuncturi şi privite dinspre Manhattan, formaţiunile menţionate reprezintă tot atâtea prelungiri şi instrumente ale controlului iranian asupra Irakului şi, ipso facto, tot atâtea instrumente care, în condiţii conflictuale, pot fi mobilizate de Teheran. Urmând modelul Hezbollah-ului libanez, al Hamas-ului palestinian din Gaza, al houthi din Yemen, sau al grupărilor din Asia înconjurătoare, adică tot atâtea componente ale unui război prin interpuşi, acestea reprezintă elemente utile în confruntări asimetrice pe care ayatollahii iranieni le pot mobiliza. Este o raţiune pe care Administraţia a înţeles-o şi care a determinat, în consecinţă, apelurile intense ale lui Donald Trump, personal, sau prin înalţii săi demnitari – dintre care nu lipsesc secretarul de stat Mike Pompeo şi fostul consilier pentru probleme de securitate națională, belicosul John Bolton (înlocuit la 10 septembrie cu Robert O’Brien). Aceștia au cerut, ultimativ, guvernului de la Bagdad să reediteze nefericita inspiraţie a administratorului civil american de după invazia din 2003, Paul Bremer, sub a cărui presiune a avut loc „dezrădăcinarea” armatei, a serviciilor de informaţii şi a tuturor instituţiilor de forţă din vremea lui Saddam Hussein. În urma acestui demers mii de oameni au fost lăsați pe drumuri, apucând calea radicalismului şi a vendetei. Actualul guvern de la Bagdad propune şi susţine – pentru a câta oară? – inserția miliţiilor în structurile militare instituţionale ale statului irakian, ceea ce ar aduce un plus de „irakizare” a acestora şi ar servi, indirect, strategiei americane a conflictului cu persanii musulmani. Soluţiile radicale, de „dezrădăcinare” şi-au arătat consecinţele. De alfel, de acest adevăr par a fi convinse şi cercurile decizionale irakiene care au refuzat cu politeţe diplomatică presiunile de buldozer ale lui Mike Pompeo şi ale Adminis-
Ambasador prof. Dumitru CHICAN
La 30 septembrie 2019, s-au împlinit patru ani de când preşedintele Vladimir Putin a autorizat intervenţia militară a Rusiei în războiul civil din Siria. Decizia a fost fundamentată, oficial, pe temelia solicitării formale a guvernului sirian pentru ajutor militar împotriva „conspiraţiei externe” – în esenţă occidentale – la adresa independenţei şi suveranității naţionale a Siriei”, precum şi împotriva „fenomenului terorist intern şi a jihadismului radical Islamic, susţinut de puteri şi forţe străine”.
Activităţile militare ruseşti au constat în lovituri aeriene, lovituri de rachete de croazieră – lansate de pe bastimentele ruseşti din apele Mediteranei răsăritene – folosirea intensă a consilierilor militari pe front şi a forţelor speciale şi unităților ruseşti de elită. Acestea au fost îndreptate împotriva grupurilor militare ale opoziţiei siriene, precum şi împotriva formaţiunilor combatante islamiste ale „Statului Islamic din Levant şi Irak” (Daesh), ale Frontului „Jabhat Al-Nusra” – ca filială siriană a Reţelei Al-Qaida – şi a altor formaţiuni jiadiste mercenare, în rândul cărora au fost angrenaţi combatanţi
traţiei în ansamblu. Ar trebui să nu se uite că, începând cu Abu Musab Al-Zarqawi, succesorul lui Osama Bin Laden la conducerea filialei irakiene a reţelei Al-Qaida și continuând cu Al-Baghdadi şi Abu Muhammad Al-Julani (liderul Frontului Al-Nusra, filiala Al-Qaida din Siria), aceștia s-au slujit de foşti soldaţi, ofiţeri, subofiţeri şi specialişti pe care „dezrădăcinarea” lui Paul Bremer i-a împins către extremism – forma schizofrenică a religiei și instrument de „gestionare a barbariei”.
În conflictul care activează în prezent germenele războiului, nimeni nu are nevoie de incendii. Decidenţii de care depinde supravieţuirea comunităţii umane ar trebui să nu uite oriunde ar fi, în Irak, în Iran, în Golf sau altundeva, vechiul dicton care ne spune că „diavolul stă ascuns în detalii”.
proveniţi din peste 60 de state străine – arabe, europene, transatlantice şi asiatice.
După primii doi ani şi jumătate de implicare nemijlocită în operaţiunile de pe front, la 14 martie 2016, preşedintele Vladimir Putin anunţa că misiunea siriană a efectivelor ruseşti „a fost în mare parte îndeplinită”, urmând ca principala parte a forţelor expediţionare ruseşti să fie retrasă. După o redesfăşurare simbolică, forţele ruseşti din Siria au continuat şi continuă şi astăzi să acţioneze activ în sprijinul guvernului sirian.
Despre implicarea militară rusească pe eşichierul războiului civil sirian, ca şi despre reuşitele sau eşecurile unei asemenea expediţii armate a Federaţiei Ruse în regiunea Levantului s-a scris în flux continuu şi în mai toate limbile Terrei. Toate aceste acțiuni nu au obnubilat abundenţa de întrebări la care încă nu s-au dat răspunsuri şi care, în esenţa lor, se referă, cu predilecţie, la morfologia intimă a strategiei pe care Moscova a dezvoltat-o în ultimii patru ani, la capacitatea reală a decidenţilor sau la interesele reale şi strategiile Rusiei, pe tabla de şah a Siriei şi a Orientului Mijlociu. Un asemenea punct de răscruce reprezentat de intervenţia rusească nu a venit din nimic şi nici nu trebuie judecat ca un act izolat. Să nu uităm că numai cu un an înainte, în 2014, Vladimir Putin aruncase comunităţii occidentale o îndrăzneaţă sfidare prin anexarea peninsulei Crimeea, deschizând, asfel, nu numai un nou dosar conflictual cu implicarea Ucrainei, ci şi o nouă abordare a relaţiilor geostrategice ale noului secol. Implicarea rusească în Siria nu era, în consecinţă, decât un nou episod de escaladare politico-militară din serialul început de Vladimir Putin în 2008, prin expediţia armată în Georgia care a constituit preambulul pentru redesenarea hărţilor de influenţă rusească în spaţiul defunctei Uniuni Sovietice.
Astăzi, la patru ani de la intervenţia militară rusească în Siria, aceiaşi analişti şi experţi constată că, în procesul de elaborare şi implementare a politicii sale în chestiunea conflictului sirian, Kremlinul se vede confruntat cu o serie de provocări şi dificultăţi, care evoluează pe o traiectorie ascensională. Iar una dintre acestea îşi are originea tocmai în fisurile apărute în funcţionarea înţelegerilor convenite între Rusia şi Turcia lui Recep Tayyp Erdogan. Ne referim la stabilirea şi funcţionarea aşa-numitelor „zone de de-escaladare” sau „zone de securitate” în diverse districte administrative ale Siriei şi, cu deosebire, în arealul kurd şi în zona de frontieră nordică dintre Siria şi Turcia. La acestea se adăugă dinamizarea şi intensificarea prezenţei şi acţiunilor militare americane în aproximativ aceleaşi zone nordice şi răsăritene în care se intersectează şi se întâlnesc interesele Federaţiei Ruse şi Turciei. Ori, aceste elemente ameninţă să producă o limitare semnificativă a şanselor de implementare a unora dintre cele mai importante sloganuri, în baza cărora a fost construită strategia rusească. Între ele, pe un loc de frunte, se situează „păstrarea şi consolidarea unităţii şi suveranității teritoriale a Siriei în teritoriul său naţional”.
Totodată, degradarea bruscă a situaţiei pe frontul din zona districtului şi oraşului Idlib din nord-vestul Siriei şi revenirea în prim plan a opţiunii militare pentru stabilizarea acestei zone ca urmare a negocierilor de la Astana (patronate de trioul Rusia-Turcia-Iran) sunt de natură să reactiveze incertitudinile privind competiţia pentru reconfigurarea ariilor de influenţă şi control teritorial atât între principalii actori prezenţi pe frontul din Siria, cât şi între mozaicul de miliţii diseminate, practic, pe întreg teritoriul ţării. Aceasta înseamnă, în acelaşi timp, o competiţie şi o confruntare între Rusia, pe de o parte, şi fiecare din Turcia şi Iran, pe de altă parte. Înseamnă o implicare mai dinamică a Israelului în propria lichidare de conturi cu prezenţa iraniană şi cu miliţiile susţinute de regimul teocratic din Teheran. În atari conjuncturi se poate constata, fără prea mare dificultate, că poziţionarea şi politica rusă în chestiunea dosarului sirian evoluează pe o traiectorie care merge dinspre conceputul iniţial al războiului rapid încheiat şi câştigat şi consolidarea suverană a prezenţei ruseşti în Siria şi în regiunea Orientului Mijlociu, înspre o împotmolire tot mai profundă în hăţişul problemelor, conexiunilor, şi calculelor regionale şi internaţionale. La aceasta se adaugă surplusul de efort politic, economic şi militar pe care îl presupune, inevitabil şi pe termen cu durată imprevizibilă.
Nu mai puţin preocupante sunt, pentru decidenţii ruşi, evoluţiile sinuoase între Statele Unite şi Turcia. Tensiunile între Washington şi Ankara, pe fondul „alunecării” lui Recep Tayyp Erdogan către Federaţia Rusă, concretizat, mai recent, în livrarea către Turcia a sistemelor ruseşti de rachete sol-aer „S-400”, apoi în reacţiile punitive americane de excludere a Turciei din programul producţiei şi livrare a avionului de luptă F-35, nu au împiedicat convenirea între Donald Trump şi Erdogan a unui modus vivendi et operandi în nordul şi estul sirian. Aici se are în vedere crearea unei „zone de securitate” care să satisfacă atât nevoile tactice americane, de susţinere a rebelilor kurzi, cât şi interesele Ankarei de eliminare a oricărei ameninţări kurde la adresa intereselor naţionale şi de securitate ale Turciei.
Asemenea oscilaţii ridică un serios semn de întrebare cu privire la şansele de reuşită ale tacticii şi strategiei pe termen lung a Moscovei, elaborată ca urmare a permenentizării disensiunilor turco-americane în Siria şi, implicit, a rezilienţei de lungă durată a raporturilor funcţionale dintre Moscova şi Ankara. O sincopă accentuată care ar afecta alianţa dintre Putin şi Erdogan, ar constitui un pas decisiv către pierderea de către partea rusă a dinamismului, eficienţei şi credibilităţii procesului de la Astana.
Acesta este considerat a fi pârghia de control rusesc asupra procesului de soluţionare politică a războiului sirian, în opoziție cu varianta Geneva a negocierilor, exponentă a abordărilor şi viziunilor occidentale în „competiţia pentru Siria”. În aceste condiţii, strategia pe termen lung a Federaţiei Ruse se vede tot mai mult confruntată cu un nou obstacol, generat de ecuaţia iraniană şi de dificultăţile care afectează dorinţele şi demersurile de menţinere a unui echilibru suportabil între relaţiile ruso-iraniene, pe de o parte, şi raporturile ruso-israeliene pe eşichierul sirian şi regional, pe de altă parte. Este adevărat că, în anul trecut, Moscova a reuşit performanţa importantă de a determina o retragere a prezenţei militare iraniene la cca. 80 kilometri depărtare de frontiera siriano-israeliană din Podişul Golan (răspunzând, astfel, revenidicărilor formulate de guvernul Benjamin Netanyahu).
Tot atât de adevărat este şi faptul că acest acord cu mollahii şi cu „Pasdaranii” ayatolahului Khamenei s-a dovedit a fi pur formal şi efemer, în măsura în care, în ultimele luni, observatorii şi mijloacele de informare publică semnalează o reconstrucţie şi o consolidare a aceleiaşi prezenţe iraniene în regiunile sudice ale Siriei, în triungliul sud-vestic de la frontiera cu Regatul Hashemit al Iordaniei şi cu Înălţimile Golan. În paralel cu restabilirea poziţionării iraniene pe vechile amplasamente şi cu activismul militar intens al Hezbollahului libanez în proximitatea aceloraşi zone, comentatorii de la Moscova atrag atenţia asupra perspectivei ca, sub argumentele protecţiei de securitate, guvernul lui Netanyahu să nu mai ceară acordul şi chiar să nu mai informeze partea rusă asupra unei eventuale angajări militare preventive de amploare împotriva Iranului şi a miliţiilor acestuia. Acest demers ar priva Federaţia Rusă de orice capacitate reală de a preveni o reaprindere de proporţii a frontului sirian și ar avea consecinţe dramatice asupra planurilor şi strategiilor ruseşti pentru pacificarea şi „apărarea unităţii teritoriale şi a suveranităţii statale” a Siriei.
* * *
Decizia lui Vladimir Putin din toamna anului 2015, de implicare nemijlocită pe frontul războiului civil sirian, a avut drept cauză decisivă convingerea liderului de la Kremlin că Siria, aflată, la vremea respectivă, într-un moment critic din punct de vedere militar, oferea Federației Ruse un ultim prijlej pentru ieşirea din limitele înguste ale spaţiului său de influență strategică. Ocazia favoriza orientarea către spaţiul global şi către implicarea într-un nou cadru de securitate regional şi internaţional. Materializarea acestui cadru avea să devină, mai devreme sau mai târziu, o realitate în care urmau să fie implicaţi, în diverse proporţii, toţi actorii deja prezenţi pe frontul războiului civil sirian.
Ori, în această abordare, Federaţia Rusă trebuia să îşi asigure propriul loc şi rol. În aceeaşi măsură, conducerea de la Moscova a pornit de la ideea de asigurare a unor relaţii echilibrate şi nonconflictuale cu celelalte puteri active atât în Siria, cât şi la nivelul Orientului Mijlociu. În acest sens, Rusia ar fi acordat o atenţie aparte dezvoltării unor relaţii cooperatiste cu puterile
Dinu Costescu
Cu începere din luna mai, Golful Persic şi strâmtoarea Ormuz au revenit în prim-planul confruntărilor şi rivalităţilor geostrategice, amplificate de starea de nici pace nici război care caracterizează climatul relaţiilor dintre comunitatea occidentală (sau, mai exact, o parte a acesteia), în frunte cu Statele Unite, pe de o parte şi regimul teocratic islamic din Teheran, pe de altă parte. Au avut loc atacuri cu drone, atentate care aparţin, mai degrabă, domeniului terorismului, sabotaje şi sechestrări maritime în care au fost implicate deja 19 nave comerciale (petroliere) de diferite naționalități, inclusiv iraniană.
părţile nu obosesc să-şi proclame disponibilitatea pentru dialog şi negocieri „condiţionate” în vreme ce pregătirile belicoase nu contenesc.
„Războiul petrolierelor” nu face notă aparte prin comparaţie cu alte stări precedente de tensiuni, fiind şi el însoţit de un război paralel, pe frontul
regionale influente, ceea ce ar fi oferit o mai mare libertate de acţiune şi ar fi diminuat restricţiile pe care politica rusească le-ar fi întâmpinat din partea comunităţii occidentale, în frunte cu Statele Unite ale Americii.
Aceasta explică apropierea şi acordurile încheiate de Moscova cu Israelul, Turcia, Iran, dar şi cu monarhiile arabe petroliere. Ar fi superficial să se creadă că factori conjuncturali şi interesele contradictorii ale puterilor regionale vor afecta fundamental proiectele ruseşti şi relaţiile complexe şi multiforme dintre Moscova şi capitalele regionale – Ankara, Teheran, Tel-Aviv, Riad, Abu Dhabi.
Aceste inadvertenţe nu au potenţialul de a produce reorientări semnificative în strategia rusească privitoare la Siria şi la arealul regional. Războiul sirian este, încă, departe de încheiere, cu toate sacrificiile pe care o prelungire a acestuia le va impune, în primul rând sirienilor.
manifestărilor discursive care nu duc lipsă de o ipocrizie lesne de desluşit şi în care părţile nu obosesc să-şi proclame disponibilitatea pentru dialog şi negocieri „condiţionate” în vreme ce pregătirile belicoase nu contenesc.
Acestui context i se circumscrie şi declaraţia pe care preşedintele iranian Hassan Rohani o făcea după ce Gardienii Revoluţiei anunţaseră intrarea în serviciu a trei noi categorii de rachete ofensive cu rază medie de acţiune. Reinterpretând şi adaptând străvechea sintagmă a vendetei – legiuită încă de mesopotamianul Hammurabi şi continuată de profeţii biblici şi de
sharia islamică – „ochi pentru ochi, dintre pentru dinte, mână pentru mână”, retorica iraniană aducea în discuţie o inedită ecuaţie de securitate regională, exprimată prin cuvintele „securitate pentru securitate, strâmtoare pentru strâmtoare şi petrol pentru petrol”.
De ce sunt tocmai aceste trei mize evocate de şeful statului iranian? Vorbind de securitate, Rohani avea în vedere argumentul potrivit căruia „nu poate fi acceptabil ca Occidentul să-şi asigure propria securitate, incusiv prin mijloace militare, în detrimentul securităţii iraniene”. Schimbul de tancuri petroliere propus este motivat de un argument mai pragmatic: eliberarea petrolierului iranian sechestrat de Marea Britanie în Gibraltar sub suspiciunea că transporta combustibili destinaţi regimului sirian şi ca reacţie la capturarea în apele Golfului a unui bastiment britanic, încărcat cu petrol. La fel de simplu este, din perspectivă iraniană, şi argumentul hidrocarburilor. Aşa cum comunitatea occidentală a fost şi este vital interesată de garantarea şi protejarea fluxului de petrol provenit din zona Orientului Mijlociu şi, cu deosebire, din Golful Arabo-Persic, în aceeaşi măsură Iranul este interesat de a-și putea trimite propriul petrol către pieţele de profil ale lumii. În plus, Iranul cere, drept condiţie sine qua non pentru acceptarea oricărui contact cu occidentalii, ridicarea în totalitate a penalităţilor şi embargoului impus regimului de la Teheran de către Administraţia Trump.
După primele incidente maritime din Golf, pe care Iranul a fost acuzat de a le fi provocat direct sau indirect, preşedintele Donald Trump a lansat, încă din luna iunie, un apel la crearea unei coaliții internaţionale maritime care să asigure protecţie pentru traficul de petrol în această parte a lumii, respectiv în strâmtoarea Ormuz dintre Golful Persic şi Golful Oman. Aceasta ar presupune o „armada” care să patruleze într-o regiune sensibilă, dar a cărei constituire, cu puţine excepţii, bate pasul pe loc. Statele Unite susţin ideea că fiecare stat interesat ar trebui să furnizeze o escortă militară pentru propriile nave care tranzitează zona Golful Persic-Strâmtoarea Ormuz, cu sprijin aerian american. Cu excepţia Franţei şi a Marii Britanii, europenii au primit cu rezerve şi neîncredere proiectul lansat de preşedintele Donald Trump, manifestând prea puţină disponibilitate pentru tactica „maximei presiuni” împotriva Iranului promovată de Administraţie. Dincolo de argumentele destinate consumului mediatic, poziţia comunităţii europene, sau, cel puțin a unei părţi a acesteia, rămâne legată de interesul şi de speranţa unei posibile rezolvări amiabile a diferendului, care să permită funcţionarea pe mai departe a „acordului nuclear” din care America s-a retras unilateral în 2018.
O distanţare netă a cancelarului Angela Merkel de propunerile americane a fost exprimată la Berlin, ameninţând să tensioneze şi mai mult încordarea instaurată în raporturile dintre Germania şi Administraţia Trump. Este dificil de răspuns la întrebarea dacă o asemenea situaţie se datorează – aşa cum susţin unii observatori – refuzului german de a-şi suplimenta contribuţiile financiare la trezoreria NATO, sau este datorată, mai curând, îngrijorării resimţită la Casa Albă faţă de curtea asiduă care se desfăşoară între Germania şi Federaţia Rusă şi care, din punct de vedere american, incumbă ameninţarea unei lunecări a Germaniei şi a spaţiului european spre o dependenţă economică faţă de Moscova.
De la „războiul petrolierelor” la „războiul petrolului”
În acest context, la 14 septembrie s-a produs o evoluţie imprevizibilă, când două complexe petroliere aparţinând colosului saudit ARAMCO din zona petrolieră estică au fost ţintele unui atac cu drone şi rachete de croazieră care au lovit cca. 19 puncte de impact, provocând distrugeri masive şi scăderea la cca. jumătate a producţiei de petrol saudit. Din primul moment, la Washington atacurile au fost atribuite Iranului (care a negat acuzaţia, pe care a considerat-o drept un pretext în plus folosit de Administraţia Trump pentru declanşarea unui război împotriva Iranului), în vreme ce tirurile au fost revendicate de rebelii houthi din Yemen, susţinuţi de Iran. „Sângele este mai preţios decât petrolul” se spunea într-o declaraţe a rebelilor yemeniţi. După ce houthiţii au acumulat o bogată istorie de atacuri la adresa Arabiei Saudite, şi după ce a devenit, de multă vreme, notoriu faptul că rebelii yemeniţi de la Bab El-Mandeb s-au afirmat, practic, ca filială externă a Gardienilor Revoluţiei Iraniene, are mai puţină importanță dacă dronele şi rachetele au venit din sudul Yemenului sau din sudul Iranului, atâta vreme cât în cazul acestei mişcări scizioniste pro-iraniene Teheranul a dovedit, nu o dată, că el este furnizorul armei, cel care planifică atacul şi cel care, cu mâna interpuşilor săi, apasă trăgaciul dezastrului.
Atacul de la jumătatea lunii septembrie împotriva colosului petrolier saudit „Aramco” este elocvent cât priveşte climatul şi starea de lucruri pe eşichierul tensiunilor din zona Golfului, iar caracteristica predominantă a acestuia poate fi sintetizată ca fiind, în continuare, ezitantă și aflată, încă, într-o perioadă de tatonare. Este ezitantă pentru că actorii nu vor război, dar susţin, în acelaşi timp, formule zgomotoase precum cea a „războiului total cu multe victime”. Iranul este conştient că nu mai poate, astăzi, să repete experienţa embargoului petrolier impus de producătorii de petrol în războiul arabo-israelian din octombrie 1973. Amintim că acesta a dus la încetarea luptelor pe front, dar nu a schimbat nimic deosebit în ecuaţia strategică generală existentă. Preşedintele Trump conştientizează că o nouă aventură militaristă în Golf, purtând semnătura sa, nu este cea mai potrivită ofertă electorală care i-ar determina pe americani să îi acorde un al doilea mandat prezidenţial.
Analizele și evaluările globale pe marginea acestei noi crize a Golfului şi a pieţei strategice energetice se află în fază de fermentaţie. Iar apariţia viitorului număr al Pulsului Geostrategic are toate șansele să se petreacă fie în contextul unei „victorii a la Phyrrus”, fie într-o răsturnare de perspective şi abordări globale şi regionale al cărui crochiu este greu de fixat acum într-o imagine cât mai puţin fantezistă.
Penalizăm, dar nu atacăm...
Pe de o parte, incertitudinea care persistă în cazul pozițiilor actorilor direct implicaţi în „războiul petrolului” (Iranul, Statele Unite, monarhiile arabe din Golf, rebelii houthi yemeniţi, miliţiile irakiene – „Mobilizarea Populară”) exprimă faptul că niciunul dintre aceştia nu a luat o decizie strategică şi nici nu dorește să opteze pentru o asemenea decizie care va însemna o degenerare de proporţii a conflictului.
În al doilea rând, un război de uzură, purtat prin interpuşi, este văzut la Teheran ca o alternativă cu un dublu obiectiv, fără a fi vorba de un război de amploare. Ea produce presiuni de preţ pe piaţa internaţională a hidrocarburilor şi exercită, astfel, presiuni asupra consumatorilor occidentali, în sensul unei revizuiri a poziţiilor lor faţă de sancţiunile aplicate iranienilor şi, în general, faţă de „dosarul nuclear” iranian.
Nu în ultimul rând, Iranul doreşte să demonstreze că vecinii săi arabi şi producătorii de petrol, în frunte cu Arabia Saudită, sunt vulnerabili şi nepregătiţi pentru un conflict militar de amploare, aşteptând protecţie din partea aliatului american şi, eventual, a statului Israel.
De altfel, într-o primă reacţie la atacul asupra colosului saudit „Aramco”, preşedintele Donald Trump nu şi-a ascuns iritarea: „Statele Unite, spunea el, nu au renunţat la ideea unui summit politic cu Iranul (în contextul sesiunii de toamnă a Adunării Generale a ONU, n.n. unde o asemenea întâlnire nu a avut loc), adăugând însă, fraza nu lipsită de semnificaţii, că „SUA sunt, în continuare deschise la dialog şi sunt dispuse să ofere aliaţilor protecţie, contra plată, dar că şi Arabia Saudită trebuie să ia propriile măsuri de autoprotecţie”.
O diplonaţie neputincioasă?
Încă de la recentul summit al Grupului G7 de la Biarritz, preşedintele francez Emmanuel Macron vorbea despre şansele ca, graţie demersurilor intense desfăşurate de diplomaţia franceză în direcția unei „de-escaladări” în relațiile americano-iraniene, să poată avea loc o reuniune între președinții Donald Trump şi Hassan Rohani în contextul sesiunii anuale de toamnă a Adunării Generale a ONU. De partea sa, proaspăt numitul premier britanic Boris Johnson propunea alternativa unei renegocieri in integrum a unui alt „acord nuclear cu Iranul”. În sfârşit, cu puţină vreme înainte de plecarea spre New York, pentru a vorbi lumii de la tribuna Adunării Generale a ONU, şeful statului iranian, Hassan Rohani, anunţa intenţia de a propune comunităţii regionale şi internaţionale o iniţiativă de pace care să evite degenerarea ireversibilă a situaţiei din Golful Persic către un război de amploare. Secretarul General al organizaţiei mondiale, Antonio Guterres, atrăgea atenţia asupra faptului că situaţia creată în zona petrolieră a Orientului şi a Golfului Persic se află „pe marginea prăpastiei”, din punct de vedere militar şi al securității.
Negocierile, consultările şi dialogurile din culisele ONU nu au adus la vedere aşteptata „luminiţă de la capătul tunelului”. Discursul rostit de președintele Trump ar fi putut să poarte titlul „Adunarea Generală a ONU – Iran, Iran, Iran”, un discurs devotat paradigmei deja cunoscute a balansării între „presiuni maxime” şi aripi de porumbel, fără ca metaforele să schimbe ceva semnificativ din traiectoria conflictului în discuţie. Rohani, din partea şi în numele Iranului, a propus o alternativă romantică – realizarea unui pact de pace între Iran și restul lumii, incusiv America şi Arabia Saudită. O propunere pur formală şi un fel de aruncare a mingii în terenul celorlalți - iar cei cărora mingea le-a fost pasată au ales să se retragă pe marginea terenului. În rest, diplomaţia și, odată cu ea, Organizația Națiunilor Unite, s-au dovedit sub limita aşteptărilor, chiar dacă acestea au fost modeste.
NOTĂ
Ce semnificaţie au avut atacurile împotriva unui sector economic vital nu numai al Arabiei Saudite, ci la nivelul întregii geostrategii energetice globale?
Este neîndoielnic că, prin atacurile de la Abqaiq şi Khuraish, Teheranul a urmărit, pe de o parte, să îngrădească opţiunile de reacţie ale Administraţiei Trump, demonstrând că „politica americană a presiunii extreme” nu are capacitatea de a impune iranienilor o pliere în faţa condiţionărilor americane. În acelaşi timp, actul agresiv în discuţie s-a dorit a fi şi un „balon de încercare” pentru capacitatea şi voinţa SUA şi a comunităţii europene de a-şi pune în aplicare avertismentele marţiale la adresa regimului teocratic.
Din această perspectivă, o lipsă de reacţie fermă din partea Occidentului va oferi o unitate de măsură privind marja de acţiune pe care Iranul şi-ar putea-o permite în perioada următoare a conflictului. O atitudine internaţională de „non-combat” ar însemna, pentru iranieni, o dovadă de slăbiciune şi dezorientare nu numai din partea americanilor, ci și a unei comunități internaționale afectată în mod direct de sfidarea iraniană la adresa întregii pieţe de consumatori ai hidrocarburilor de provenienţă saudită.
Imediat după producerea atacului de la „Aramco”, şeful diplomației americane, Mike Pompeo, s-a deplasat de urgenţă la Riad pentru a discuta cu aliaţii saudiţi măsurile de ripostă care se impun. În acelaşi context, la 17 septembrie, alegerile legislative din Israel anunţă o continuitate a liniei dure a dreptei israeliene în politicile regionale. Ceea ce, în principiu, înseamnă o continuare a confruntărilor dintre statul evreu şi actorii vecini care servesc politicile Iranului. Ceea ce, în egală măsură, înseamnă menținerea și chiar accentuarea stărilor conflictuale în întreaga zonă a Orientului Mijlociu. Lucrurile par a fi dominate tot mai mult nu de întrebarea dacă un conflict de amploare cu Iranul va avea loc, ci când şi în ce forme se va manifesta acesta. Dacă, după scurtul „război al
Ambasador prof. Dumitru CHICAN
Ceea ce era de așteptat (mai ales de către triumviratul Recep Tayyip Erdogan - Donald Trump - Vladimir Putin) s-a întâmplat, chiar mai repede decât cele mai optimiste evaluări ale planificatorilor. După exact două săptămâni de la declanșare, operațiunea „Izvorul Păcii” din nordul Siriei, destinată alungării „teroriștilor” kurzi de la frontiera nordică dintre Kurdistanul sirian şi teritoriul Turciei s-a încheiat, „nemaifiind necesară”, după chiar spusele lui Recep Tayyip Erdogan. Prima reacție la acest anunț „istoric” a venit din partea președintelui Donald Trump care, urbi et orbi, anunța ridicarea tuturor sancțiunilor impuse Turciei, cu amendamentul-avertisment că acestea vor fi reactivate în caz că aliatul său de la Cornul de Aur ar recidiva dintr-un motiv oarecare şi ar lăsa să curgă, iarăși, „izvorul păcii”.
Cum a fost cu putință?
Formal, răspunsul este cât se poate de simplu. La 3 octombrie, reuniți - pentru a câta oară? - la Soci, liderul de la Kremlin şi omologul său de la „Palatul Alb” au convenit, în numai patru ore de „negocieri amicale”, un „Memorandum of Understanding” privind încetarea operațiunii „Izvorul păcii” şi implementarea pe termen lung
petrolierelor” - care nu a vut consecințe deosebite pentru Iran - regimul de la Teheran va depăşi, fără consecinţe, tensiunea creată prin atacurile de la „Aramco”, nu ar fi exclus ca regimul ayatollahilor să decidă a face încă unul sau mai mulţi paşi înainte, prin noi acţiuni împotriva aliaţilor regionali ai Americii – fie că este vorba de monarhiile arabe din Golf, de Israel, sau chiar de prezența americană în zonă. Iar o escaladare a încordării nu-i va lăsa indiferenţi pe alţi actori, care ar putea să folosească evenimentele din Golf pentru a-şi rezolva sau a-şi impune punctele de vedere în dosare strategice inflamante – Rusia şi dosarele sirian şi ucrainean, China, confruntată cu situaţia din Hong Kong, sau chiar Coreea de Nord şi alambicatele sale relaţii cu Administraţia Trump.
a unei soluții unanim acceptabile pentru nodul gordian care este problema kurdă în contextul războiului intern sirian. Pentru economia analizei de față, dar şi pentru interesul informal şi documentar, redăm traducerea integrală a documentului, așa cum a fost publicat pe site-ul oficial al Kremlinului, precum şi, pentru fiecare punct, interpretarea posibilă.
1. „Părțile își reafirmă angajamentul de păstrare a unității politice şi a integrității teritoriale a Siriei, precum şi de apărare a securității naționale a Turciei.”
Interpretare: Atât Federația Rusă, cât şi Turcia se angajează să acționeze într-o manieră care să nu fragmenteze teritoriul sirian, inclusiv prin perpetuarea prezenței în acest teritoriu a unor forțe şi interese străine. Turcia reconfirmă că nu are intenția de a anexa, în perspectivă, teritorii care, juridic, aparțin Republicii Arabe Siriene.
„2. Părțile își reiterează hotărârea de a combate terorismul în toate formele şi manifestările sale şi de a împiedica punerea în aplicare a agendei separatiste în teritoriul sirian.”
Interpretare: Rusia îşi exprimă nu numai disponibilitatea de a continua campania antiteroristă, ci şi de a fi alături de abordarea Ankarei în ceea ce privește terorismul minoritarilor kurzi.
3. „În acest cadru, va fi implementat și menținut status-quo-ul stabilit în aria curentă a operațiunii „Izvorul Păcii”, incluzând orașele Tel Abyad şi Ras Al-Ain, pe o adâncime de 32 kilometri.”
Interpretare: Status-quo-ul „stabilit” prin operaţunea „Izvorul Păcii” este, din punct de vedere retoric, doar un eufemisn care îşi propune să legitimizeze prezența pe termen nedefinit a forţelor militare turceşti în teritoriul sirian controlat la data când acordul de la Soci a fost semnat.
4. „Ambele părţi reafirmă importanţa Acordului de la Adana, în condiţiile actuale, partea rusă devenind garant al aplicării acestui acord.”
Interpretare: Rusia nu acceptă protestele repetate prin care Siria nu agreează o revenire la Acordul de la Adana înainte ca Turcia să-şi retragă prezenţa militară de pe teritoriul sirian. După cum se opune implicit vocilor internaţionale în dezacord cu politica teritorială a Turciei.
Notă: Acordul de la Adana este un document semnat de foştii preşedinţi sirian Hafez Al-Assad şi turc Suleyman Demirel, prin care Siria a acceptat să înceteze susţinerea şi găzduirea pe teritoriul său a formaţiunii Partidului Muncitoresc din Kurdistan (PKK) condus de Abdullah Ocalan şi a acordat Turciei dreptul de a întreprinde raiduri de control anti-PKK pe o profunzime de 5 km în teritoriul sirian.
La Soci, dându-şi acordul asupra constituirii de patrule mixte între partea turcă şi Federaţia Rusă, Turcia a acceptat, de fapt, un compromis decurgând din aplicarea modificată a documentului de la Adana, în măsura în care aria de acţiune a acestor formaţiuni comune nu va fi mai lată de zece kilometri în teritoriul sirian, ceea ce înseamnă o diminuare severă a revendicărilor iniţiale – zona de securitate să aibă o profunzime de cca. 30 de kilometri.
5. „Începând cu orele 12,00 din ziua de 23 octombrie 2019, poliţia militară a Federaţiei Ruse şi efectivele siriene de frontieră se vor desfăşura în partea siriană a frontierei turco-siriene şi în afara zonelor de desfăşurare a operaţiunii „Izvorul Păcii”, pentru a facilita evacuarea forţelor Unităţilor de Apărare a Poporului şi a armamentelor acestora până la maxim 30 km. de la frontiera cu Turcia. Aceste demersuri trebuie finalizate în 150 de ore. Din acel moment, efective aparținând Federației Ruse și Turciei vor începe să patruleze în arealul de desfășurare a operațiunii „Izvorul Păcii”, de la vest la est, pe o profunzime de 10 km (șase mile), cu excepția orașului Qamlishli.
Interpretare: Rusia cere ca guvernul de la Damasc și patrulele și miliţiile sale să fie partenere al poliţiei ruse pentru evacuarea efectivelor militare kurde din zonele în care acestea sa află.
„6. Toate miliţiile kurdo-arabe vor trebui ca, până la orele 12,00, să evacueze oraşele Manbij şi Tel Rifaat (n.n. localităţi sub control rusesc şi kurdo-arab la ora semnării acordului).”
Interpretare: „Aliaţii” kurzi vor fi siliţi să renunţe la două dintre amplasamentele strategice controlate anterior.
„7. Ambele părţi vor lua măsurile care se impun pentru a împiedica infiltrările elementelor teroriste.”
Interpretare: Un articol vag, care care nu precizează clar care sunt obiectivele care vor trebui protejate de infliltrările teroriste, cu deosebire în „zona de securitate”. Se poate înţelege că forţele ruseşti vor acţiona de partea efectivelor turce.
„8. Vor fi puse în aplicare măsuri comune pentru a asigura revenirea benevolă și în condiiții de siguranță a refugiaţilor sirieni.”
Interpretare: Este un alt punct vag şi interpretabil al acordrului, în măsura în care nu specifică dacă este vorba de o relocare a refugiaţilor sirieni din Turcia în „zona de securitate”, aşa cum susţinea Erdogan, sau de libera revenire în „toată Siria” a acestora.
„9. Ambele părţi vor stabili un mecanism de monitorizare a măsurii în care se respectă angajamentele asumante prin prezentul memorandum de înţelegere.”
Interpretare: Fiecare dintre părţi se va asigura că partea cealaltă îşi va respecta cuvântul dat care, pentru Rusia înseamnă chestiunea siriană şi kurdă, iar pentru Turcia înseamnă reîntoarcerea refugiaţilor la căminele lor.
„10. Rusia şi Turcia vor continua să identifice o soluție politică de durată la războiul civil din Siria, respectând termenii negocierilor de la Astana și sprijinind activitatea Comitetului Constituțional”.
Sintetizând „istoricul” acord de la Soci care, cu certitudine, va fi urmat de alte acorduri la fel de „istorice”, putem reţine că, în cele câteva ore petrecute împreună în staţiunea turistică de la Marea Neagră, ţarul de la Kremlin a oferit sultanului de la Dardanele – care și-a dorit înainte de toate, mai degrabă din orgoliu decât din teamă – o soluție la problemele existenţiale turceşti („zona de securitate” din nord-estul vecinului sirian şi, în acelaşi timp, o ieşire cu faţa curată din foarte abundentul Izvor al Păcii pe care l-a adăugat scutului Eufratului și Ramurii de măslin). Toate expediţiile militare împotriva kurzilor reprezintă împlinirea a încă unui pas către consfinţirea statutului Turciei de mare putere regională.
Ceea ce a surprins în tot acest „big deal” levantin a fost faptul că „prezentul absent” Bashar Al-Assad a acceptat prin tăcere soarta Siriei, decisă la Soci. Mai mult, aceasta a fost consfinţită prin declaraţia potrivit căreia „poporul arab sirian” este pregătit să accepte cooperarea cu orice entitate care luptă împotriva agresorului turc”, înţelegându-se prin aceasta minoritatea kurdă. Minoritatea în cauză a plătit cu viaţa a 11.000 de coreligionari şi coetnici pentru zdrobirea califatului condus de imamul schizofrenic Al-Baghdadi, victorie asumată cu seninătate de către ... Donald Trump, dar dată uitării pentru simplul motiv că „etnicii kurzi nu au participat la debarcarea din Normandia” şi pentru că „America nu poate trăda un aliat în NATO (alias Erdogan) de dragul kurzilor”. În cuvintele locatarului din Biroul Oval există un foarte grav şi ameninţător avertisment, pe care francezii îl sintetizează în zicerea á bon entendeur salut, sau pe limba română. „cine are urechi de auzit, să audă!”
Dincolo de analizele speculative, rămâne, totuşi, realitatea de neignorat că, dacă acordul de la Soci poate fi considerat o victorie importantă pentru Turk Silahli Kuwetleri – Armata de Apărare a Turciei – el nu este, cu necesitate, o pierdere pentru Siria lui Bashar Al-Assad, chiar dacă cele convenite la Soci se situează sub nivelul a ceea ce regimul Assad ar fi dorit şi a susţinut discursiv. Aranjamentele Putin-Erdogan lasă porţile întredeschise pentru schimbări care, cu certitudine, se vor produce. Aceste schimbări vor fi de natură să dea satisfacţie şi revendicărilor proclamate de către guvernul lui Bashar Al-Assad, în sensul desfăşurării armatei sale în zone din nordul ţării, după cum oferă satisfacţii şi rebelilor kurzi, care îşi vor putea menţine, fie şi, „bastuntanizată” din punct de vedere teritorial, zona de aşa-zisă autonomie administrativă proclamată încă înainte de înfrângerea Statului Islamic.
Imediat după summit-ul de la Soci, un alt moment „istoric” a survenit atunci când, la 23 octombrie, reprezentantul ONU pentru Siria, norvegianul Geir Pedersen, a anunţat că, la 30 octombrie, la Geneva, urmează a se întruni „comitetul sirian pentru elaborarea noii constituţii a ţării, având în componenţă reprezentanţi ai tuturor actorilor sirieni – guvern şi opoziţie – şi având drept misiune punctuală aplicarea Rezoluţiei 2254 a Consiliului de Securitate, referitoare la încetarea războiului şi asigurarea trecerii la perioada de tranziţie în cursul căreia ar urma să aibă loc alegeri generale şi prezidenţiale în Siria. Comentând pe marginea anunţului său, emisarul Pedersen a apreciat că „revenirea la procesul Geneva, coroborată cu cele convenite la întâlnirea Putin-Erdogan, respectiv cu spiritul procesului Astana, „constituie un pas important pentru renunţarea la arme, în favoarea negocierilor politice pentru pacificarea Siriei într-un viitor previzibil.”
Desigur, toate acestea şi, cu deosebire, încetarea operaţiunilor armate turce în nordul sirian sunt semnale încurajatoare, chiar dacă „viitorul previzibil” de care vorbea Geir Pedersen ar putea, încă, să nu fie chiar atât de apropiat.
Operaţiunea „Izvorul Păcii” s-a încheiat. Care este bilanţul?
La o primă evaluare, bilanţul cu care s-a încheiat intervenţia militară turcă în nordul şi nord-estul kurd al Siriei este cel puţin confuz în măsura în care această operaţiune, cu o durată de numai două săptămâni, a lăsat în urmă o mixtură de schimbări în datele tactice ale conflictului intern sirian, dar şi de probleme rămase în suspensie sau care creează premize favorabile pentru ca situaţia tulbure a frontului sirian să cunoască noi degradări.
O primă constatare poate fi aceea că o armată, cea a Turciei, situată pe locul nouă în lista celor mai puternice armate la nivel global, nu a reuşit să cucerească decât enclave risipite pe teritoriul avut în vedere, acestea fiind, cu excepţia a două oraşe (Tel Abyad şi Ras Al-Ain) o zonă rurală, înţesată cu aşezări fără însemnătate strategică sau economică deosebită.
În al doilea rând, dar nu mai puţin importantă, este observaţia că în zona de conflict s-a produs o răsturnare dramatică în ecuaţia prezenţei politico – militare în Siria a Federației Ruse şi Statelor Unite ale Americii.
Pe de o parte, dacă înainte de operaţia „Izvorul Păcii” partea americană dispunea de o constelaţie de cel puţin zece baze (între 17 şi 20, potrivit unor surse), distribuite între extremul vest al Kurdistanului sirian şi extremul estic al aceluiaşi teritoriu, în prezent nu se mai poate, practic, vorbi de o prezenţă militară americană în Siria.
Pe de altă parte, după un lung şir de suişuri şi coborâşuri politice, militare şi diplomatice, Federaţia Rusă poate fi considerată drept puterea care controlează întregul front sirian şi, în bună măsură, evoluţiile geopolitice şi geostrategice ale Siriei şi ale Orientului Mijlociu.
Vorbim, în acelşi timp, şi de faptul că, pentru prima dată de la începutul războiului civil sirian, în urmă cu opt ani, armata lui Bashar Al-Assad revine în nord-estul ţării, considerat nu numai grânarul Siriei, ci şi depozitarul principalelor resurse energetice şi hidrografice siriene.
În lista bilanţului trebuie consemnat şi faptul că Turcia nu a reuşit să creeze „zona – tampon” în dimensiunile planificate iniţial (pe toată lungimea frontierei de nord a Siriei şi cu o profunzime de 30 de kilometri în teritoriul acestui stat). Iar aceasta ridică semne de întrebare cât priveşte un alt obiectiv planificat de preşedintele Erdogan, anume relocarea în „zona de securitate” a peste un milion de refugiaţi sirieni aflaţi, cu statut de refugiaţi, pe teritoriul Turciei.
Din punct de vedere umanitar, un bilanţ este, încă, dificil de elaborat. Potrivit organizaţiei nonguvernamentale norvegiene „Norwegian Refugee Council”, operaţiunile armate s-au soldat cu moartea a 235 civili, între care 22 de copii, cu 677 răniţi şi cu exodul a 300.000 de persoane - dintre care cca. 4.000 au luat calea Kurdistanului irakian, adăugându-se, astfel, celor 270.000 sirieni deja refugiaţi în custodia guvernului regional al Regiunii autonome irakiene a Kurdistanului.
Intervenţia turcă s-a dovedit a fi, astfel, una în care „izvorul păcii” a secat fără a aduce perspectiva unei păci pusă, pe termen lung, sub protecţia ramurii de măslin.

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

Arealul kurd din nord-estul Siriei şi cordonul de securitate proiectat de Turcia. (banda haşurată)

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Densitatea demografică a nordului sirian (punctele roşii)

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

nesfârşit şi lipsit de sens” și, mai ales, neprofitabil pentru America.
Marcată, de la bun început, de confruntarea între obsesiile şi obstinația lui Recep Tayyp Erdogan de a pacifica şi a securiza vecinătatea
regională, pe de o parte, şi sinusoida pe care evoluează abordările şi deciziile liderului din
Biroul Oval, pe de altă parte, şi aflată, încă, în etapa incipientă, expediţia turcă în Siria face prematură şi riscantă elaborarea de scenarii şi prognoze de viitor.
Ceea ce se poate afirma, însă, cu o largă marjă de credibilitate, este că războiul actual se va transforma - dacă nu este, chiar, în curs să devină - într-un veritabil laborator în care se va măsura gradul real de trăinicie al relaţiilor dintre Turcia şi administrația de la Washington,
între Turcia şi Europa, între Turcia şi Alianţa Atlanticului de Nord şi, în aceeaşi măsură, va preciza mai coerent locul şi acceptabilitatea viitoare a Turciei în proximitatea sa arabă şi musulmană.
Rezultatele care vor ieşi din „laboratorul sirian” vor marca adevărata identitate a „noului Orient Mijlociu”, desenat, de data aceasta, nu de un Henry Kissinger sau de o Condoleeza Rice, ci de oamenii şi „primăverile” acestui „nou” Orient Mijlociu.
Rămâne de văzut dacă din „izvorul” lui Erdogan va curge cu adevărat pacea egală şi durabilă, sau va ţâşni, ca din ulciorul fermecat din „O mie şi una de nopţi”, duhul malefic, aducător al altor nefericiri.

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Semnarea „Acordurilor de la Oslo”, Washington DC, 13.09.1993. Fotografie: Wikimedia Commons.

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

www.pulsulgeostrategic.ro Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019

Pulsul Geostrategic, Nr.276, Septembrie - Octombrie 2019 www.pulsulgeostrategic.ro

“PULSUL GEOSTRATEGIC” - fondat în anul 2007
Buletin bilingv editat de INGEPO Consulting - București
www.pulsulgeostrategic.ro; Tel: +4-031 1011934
J40/4984/2019, CUI RO19298677

Editor Adjunct: Pompilia VLĂDESCU
Editor Adjunct şi Tehnoredactare:
Ciprian RĂDULESCU

Director şi Editor Coordonator:
Constantin IACOBIȚĂ

ISSN: 1843-701X

Coperta: producție proprie

ABONAMENTE (un an ) = 599 RON
În preţul abonamentului aveţi acces la site-ul www.pulsulstrategic.ro şi beneficiaţi gratuit de toate materialele suplimentare editate.
La cerere primiţi, la adresa indicată de dumneavoastră, ediţia tipărită (6 numere pe an). Preţul include TVA şi cheltuielile de expediere.

Anunţuri şi publicitate în cadrul buletinului pot fi inserate, în spaţiul disponibil sau pe pagină/pagini separate.
Pentru detalii şi condiţii vă rugăm să ne contactaţi la office@pulsulgeostrategic.ro.
Ne rezervăm dreptul de a nu da curs unor solicitări care credem că nu corespund profilului acestui buletin.

Acest buletin nu poate fi multiplicat şi reprodus fără acordul scris al INGEPO Consulting. Este permisă folosirea unor materiale sau citate cu păstrarea exactităţii şi titlului original, precum şi cu menţionarea expresă a sursei.
Opiniile exprimate în articole prezintă punctul de vedere al autorilor, care îşi asumă deplina răspundere asupra conţinutului, şi nu reflectă în mod obligatoriu pe acelea ale INGEPO Consulting.

American Military University
American Public University

Borysfen Intel

Pulsul Geostrategic a fost accesat, în ultima perioadă, în aproape 100 de ţări (în ordinea numărului de accesări): România, SUA, China, Australia, India, Turcia, Spania, Iran, Siria, Israel, Rusia, Bangladesh, Germania, Moldova, Chile, Austria, Franţa, Marea Britanie, Georgia, Azerbaidjan, Camerun, Venezuela, Argentina, Ucraina, Ungaria, Irlanda, Serbia, Armenia, Italia, Grecia, Liban, Qatar, Polonia, Filipine, Indonezia şi altele.
În România suntem accesaţi în peste 40 de oraşe.

Începând cu Decembrie 2010 PULSUL GEOSTRATEGIC
este înregistrat în catalogul internaţional
INDEX COPERNICUS JOURNAL MASTERS LIST

IV. SITUAȚIA INTERNAȚIONALĂ

#

#